Anf. 53 Sven Otto Littorin (M)
Herr talman! Nästan en miljon svenskar i vuxen ålder står utanför den reguljära arbetsmarknaden eller arbetar mindre än han eller hon skulle vilja. 52 000 personer är långtidsarbetslösa. 100 000 ungdomar under 24 års ålder är utan ett reguljärt arbete. Hade arbetskraftsdeltagandet varit detsamma bland invandrare som bland infödda svenskar hade vi haft ytterligare 100 000 flera sysselsatta.
Jobben kommer, säger Socialdemokraterna. Men arbetskraftsdeltagandet i oktober 2006 var lika stort, eller litet, som i oktober 2005. Det är lika många utanför.
Allt detta sker mitt i en brinnande högkonjunktur. Det duger inte. Vi måste återupprätta arbetslinjen i svensk politik. Sverige har nu en regering som tar jobben på allvar.
Patrik Björck menade i sitt inlägg att politiken är både hjärndöd och hjärtdöd. Jag skulle säga att det är socialdemokratin som är tondöv för utanförskapet. Denna tondövhet ledde till det sämsta valresultatet för Socialdemokraterna sedan 1914. Tondövheten har uppenbarligen fortsatt efter valet. Det är samma politik som ledde till massarbetslösheten som också ska gälla för den mandatperiod vi nu är i, om Socialdemokraterna hade fått välja.
Regeringens mål är full sysselsättning. Alla som vill och kan arbeta ska ha möjlighet att vara med på arbetsmarknaden. För att det ska fungera måste hela den ekonomiska politiken vara inställd på arbetslinjen. Politiken bygger, som jag har sagt så många gånger förr, på tre tydliga ben.
För det första måste det löna sig att arbeta. Pomperipossa som spökade i skattedebatten för 30 år sedan befann sig då bland de högsta inkomsttagarna. I dag återfinns hon längst ned. Bland de sämst betalda på den svenska arbetsmarknaden finns i dag en alldeles för liten ekonomisk vinst i att röra sig från utanförskap och in på arbetsmarknaden.
Trams, säger Josefin Brink, när nio av tio kvinnor i vården förlorar ekonomiskt på att jobba jämfört med att inte jobba. Det tycker jag är cyniskt. Vi föreslår därför ett jobbavdrag som procentuellt sett mest gynnar de sämst betalda. Att alla, oavsett inkomst, från årsskiftet kan tjäna de första 31 800 kronorna utan att betala skatt kommer att betyda mest för dem med små löner, framför allt lågavlönade kvinnor.
För det andra måste det bli enklare och billigare att starta och driva företag, anställa och ha anställda. Här har regeringen, Ulf Holm, levererat en lång rad förslag för att underlätta för företagsamheten i Sverige. Det handlar om såväl sänkta eller avskaffade arbetsgivaravgifter som enklare regler, lättare tillgång till riskkapital och andra liknande förslag för att underlätta såväl företagande som anställningar.
För det tredje måste arbetsmarknadspolitiken i övrigt stödja arbetslinjen. Det sker dels genom att vi återupprättar arbetslinjen i a-kassan, dels genom att åtgärderna i till exempel Ams fokuserar på den helt avgörande matchningsfunktionen och på dem som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden: de långtidsarbetslösa, människor med funktionshinder och de med invandrarbakgrund.
I varenda debatt och vid vartenda arbetsplatsbesök jag var på i valrörelsen togs frågan om a-kassan upp. Jag debatterade den med Wanja Lundby-Wedin i Haparanda, med Marita Ulvskog i Umeå och med flera av kammarens ledamöter runt landet under hela valrörelsen. Förslaget var inget vi hymlade om eller mörkade med. Vi var tydliga med att prata om såväl förändringar i a-kassan som jobbavdraget.
I varje debatt menade mina meningsmotståndare att vi inte skulle kalla a-kassan bidrag när det är en försäkring, och jag kan bara hålla med. Men a-kassan är tänkt att vara en omställningsförsäkring. I ordet finns två led: omställning, det vill säga att a-kassan inte ska vara en permanent försörjningskälla, och försäkring, det vill säga att det rimligen ska finnas något samband mellan premie, ersättningsnivå och arbetslöshet.
I dag är försäkringsmässigheten nästan totalt borta ur systemet. Som Désirée sade täcks 90 % av arbetslöshetsersättningen av skattemedel som till ingen del är öronmärkta i några arbetsgivaravgifter, som ibland antyds i debatten. Bara 10 % täcks av medlemsavgifter. Arbetslösheten inom den egna kassans verksamhetsområde påverkar i dag i stort sett inte den enskilde medlemmens avgift alls. Genom förslaget ser vi till att försäkringsmässigheten ökar.
Herr talman! Som jag har sagt många gånger förut: Jag vill självklart inte att någon ska behöva leva på vare sig 80 %, 70 % eller 65 % ersättning utan på 100 % av en lön. Det är självklart - det inser jag också - en uppfattning som jag tror att jag delar med både oppositionen och parterna på arbetsmarknaden. Men att det i politiken och på andra håll i samhällsdebatten verkar finnas en total omedvetenhet om att ersättningsnivåerna påverkar arbetslösheten är förvånande, eller för att citera Lars Calmfors i DN: "En sådan bristande insikt om att försäkringsförmåner har effekter på försäkringstagarnas beteende måste vara helt unik i försäkringsverksamhet."
För att återupprätta arbetslinjen också i arbetslöshetsförsäkringen behöver vi minska ersättningsnivåerna, skärpa kvalifikationskraven och höja egenavgifterna. Det är tuffa besked, men helt nödvändiga om vi vill göra vad vi kan för att få människor tillbaka i arbete. Låt mig konstatera, som jag gjort så många gånger förr, att för den enskilde med ett arbete innebär våra samlade förslag ett kraftigt positivt netto i plånboken. För den enskilde utan arbete innebär den samlade politiken att vi tar krafttag för flera jobb och minskat utanförskap.
Herr talman! Låt mig slå fast två saker. För det första: Vi föreslår inte dessa förändringar i arbetslöshetsförsäkringen därför att vi vill jäklas med folk - ursäkta språket - utan därför att vi är helt övertygade om att det är en viktig pusselbit i vårt totala jobbprogram.
För det andra: Vi tror inte att folk är arbetslösa för att de vill det eller för att de skulle vara lata eller någonting sådant som vi har hört i debatten. Tvärtom. Men jag ber att åter få citera Lars Calmfors i DN: "Självklart skulle det bästa vara om det gick att öka sysselsättningen kraftigt utan att minska förmånerna i arbetslöshetsförsäkringen. Men det är vad socialdemokratiska regeringar försökt göra i ett drygt decennium utan att lyckas."
Så är det. Den socialdemokratiska vägen till full sysselsättning är prövad och i allmänna val funnen misslyckad. Var femte står utanför. Det duger inte. Det är ett hån mot de arbetslösa att tro att mer av den politik som ledde till massarbetslösheten skulle vara bättre på att lösa problemet än den politik som erfarenhetsmässigt visat sig bättre på att få människor tillbaka i arbete. Eller för att återigen citera Lars Calmfors: Det är "helt klart att åtgärderna .", det vill säga regeringens politik, ". sammantaget kommer att ha positiva sysselsättningseffekter."
Herr talman! Under hösten har rests frågor om hur den förändrade arbetslöshetsförsäkringen kan skapa nya jobb och i så fall var de kommer. Det har också rests frågor, också här i kammaren nu, om det inte egentligen är regeringens avsikt att skapa en låglönesektor i ekonomin som ett resultat av dessa förändringar. Låt mig först konstatera att höga skattekilar på arbete och höga marginaleffekter på arbete naturligtvis först tränger ut arbetstillfällen i de branscher där personalintensiteten är som högst. Det är också omvänt så att det förmodligen är där jobben kommer först. Det handlar alltså om tjänstebranscher och tjänstejobb i ett brett perspektiv.
Det handlar också förmodligen om jobb i mindre företag. De större konkurrensutsatta företagen har varit extremt bra på produktivitetsförbättringar de senaste decennierna. Det är viktigt och bra för att de ska kunna konkurrera internationellt. Men dessa företag har inte ökat antalet anställda och kommer sannolikt inte heller att göra det framöver. Det är de mindre och medelstora företagen som är räddningen när det gäller jobben, och det är bra.
När jag läste ekonomi trodde många av oss att forskningsfronten bestod av tusen ingenjörer i vita rockar som marscherade fram med bunsenbrännare och provrör i händerna. Men i dag vet vi mer. Vart tredje läkemedel som når marknaden lär vara framforskat i mikroföretag med färre än fem anställda. Mindre företag tenderar också att vara bättre på att hantera förändringar i ekonomin. Man är snabbare på att ställa om affärsidéer och prismodeller än större företag, vilket i sin tur leder till att man är mindre snabb på att säga upp när ekonomin förändras. En samhällsekonomi med många mindre företag är dessutom mindre sårbar av den anledningen att konjunkturcyklerna för olika branscher ser olika ut, vilket gör att konjunktursvängningarna ur arbetsmarknadssynpunkt blir mindre problematiska.
Ur detta perspektiv: Vad betyder då arbetslöshetsförsäkringen för jobbskapande? Ja, det första vi vet är resultatet av de senaste två decenniernas forskning på det här området. I OECD:s jobbstudie från tidigare i år sammanfattas erfarenheterna, och med alla de reservationer som förstås följer på sammanvägda forskningsresultat visar OECD att 10 % sänkning av ersättningsnivåerna leder till en sänkning av arbetslösheten med 1,2 procentenheter.
Men vad är det då för mekanismer som leder till detta resultat? Fackföreningsrörelsen liksom en del här i kammaren varnar för en utveckling av en låglönemarknad, en oro som jag inte delar av tre skäl.
För det första täcks 94 % av löntagarna på svensk arbetsmarknad av kollektivavtal. Det är bra, och det är viktigt, och jag är övertygad om att facket aldrig kommer att gå med på en utveckling åt det håll som man nu varnar för. Det är också därför jag så starkt försvarar kollektivavtal och svensk arbetsrätt.
För det andra: Redan i dag måste man ju ta ett jobb till 90 % av ersättningen. Har man då en lön som är ganska hög jämfört med många andra, säg på 18 000 kr, så får man en ersättning på 14 400 kr. Då måste man alltså redan i dag ta ett jobb med 12 960 kr i månaden. Den typen av jobb finns inte i Sverige, och det är bra att det är på det sättet.
För det tredje: När Socialdemokraterna sänkte ersättningsnivåerna 1996 från 80 % till 75 % såg vi inte en löneutveckling av det slag som LO, Patrik Björck, Josefin Brink med flera nu varnar för. Det blev inte en låglönemarknad, utan tvärtom steg reallönerna.
Det är inte ersättningsnivåerna i a-kassan som avgör löneutvecklingen, utan de makroekonomiska förutsättningarna i ekonomin - i huvudsak produktivitet och konkurrenskraft. Att vi nu återupprättar arbetslinjen i a-kassan påverkar inte lönerna annat än möjligen den totala löneökningstakten, på marginalen och över tiden. Här vill jag poängtera att det inte handlar om ett inlägg i avtalsrörelsen utan ett påpekande som bygger på internationella erfarenheter. Med jobbavdraget kommer dessutom resultatet för den enskilde att bli mycket gott. Jobbavdraget ger mer än två genomsnittliga avtalsrörelser - bara som en liten jämförelse.
Ett annat argument man ofta hör är att omställningen skulle försvåras av regeringens förslag. Jag håller inte alls med om det. Arbetslöshetsperiodens mediantid är, som Désirée Pethrus Engström sade, ungefär 75 dagar. Då ligger nivån kvar på 80 %.
Problemet är inte omställningarna utan massarbetslösheten. Vi har haft tolv år av misslyckad politik som har lett oss till den situation vi nu befinner oss i. Då kan vi inte bara stå vid sidan av och låtsas som ingenting och driva mer av samma politik som har lett till de problem som finns. Dessutom är det så att när vi ser en politik som leder till att flera arbetstillfällen växer fram, ja, då underlättas ju samma omställning. När det finns många lediga jobb i kombination med en väl fungerande matchning, då fungerar också omställningen smidigare.
Herr talman! Det har under beredningsprocessen förekommit kritik mot att det har gått för fort och att förslaget skulle vara omöjligt att genomföra. Ja, den som märker att kritiken i sak inte biter kommer naturligtvis att anföra formmässig kritik i stället: Det håller inte, det går för snabbt eller det är hafsigt gjort. Men det är inte sant.
Som jag konstaterat har förslagen i sig debatterats, diskuterats, stötts och blötts i två och ett halvt års tid och var huvudfrågan i årets valrörelse. Vi har haft två hearingar och en remissrunda, även om den var kort. Vi har haft en hearing i arbetsmarknadsutskottet. Alla har kommit till tals.
Jag konstaterar att Lagrådet i sitt remissyttrande kallar beredningsprocessen godtagbar mot bakgrund av den korta tid en nytillträdd regering har på sig för att lägga fram en ny statsbudget. Jag konstaterar också att oppositionen inte har en egen samlad budgetpolitik.
Den kritikpunkt som handlar om att förslagen är tekniskt komplicerade att genomföra har jag respekt för, men att systemet skulle braka ihop den 1 januari är naturligtvis inte sant. Vi har haft ett gott samarbete med Arbetslöshetskassornas samorganisation, Försäkringskassan och andra myndigheter under arbetets gång. En och annan kanske inte har gillat våra förslag eller arbetstakten men har ändå förstått syftet och riktningen. Arbetsmarknadsutskottet har också i sitt betänkande skjutit upp nedtrappningen i ersättningsnivåerna till den 5 mars nästa år för att säkerställa rättssäkerhet i betalningarna, och det är bra.
Herr talman! Närmare 250 000 namnunderskrifter har via LO samlats in som protest mot förslaget. Även andra fackförbund har engagerat sig mer eller mindre ljudligt. Jag har respekt för dem som engagerat sig och som vill göra sin röst hörd. Och tagen ur sitt sammanhang kan jag förstås förstå kritiken. Vem vill ha höjd premie och sänkt ersättningsnivå om man kan slippa det?
Men den som har ett arbete får också jobbavdraget och går netto med plus i plånboken, som LO-tidningen i sitt senaste nummer så tydligt visar. Den som inte har ett arbete slipper avgiftshöjningen, och därtill kommer nedtrappningen först efter 200 dagar.
För den som är långtidsarbetslös kommer nystartsjobben från den 1 januari och under nästa år jobb- och utvecklingsgarantin, som kommer att ersätta aktivitetsgarantin, liksom förstärkta insatser inom ramen för Ams verksamhet för dem som har varit borta länge från arbetsmarknaden. Därtill ställs som sagt alla ekonomiska system in på samma mål: att skapa förutsättningar för nya jobb.
Herr talman! Jag har i debatten en hel del gånger fått höra att våra förändringar i arbetslöshetsförsäkringen skulle vara ett systemskifte i den svenska arbetsmarknadspolitiken. Så är det naturligtvis inte. Vi går ned till de nivåer som i grund och botten gällde 1997. Det stora systemskiftet i svensk politik stod Socialdemokraterna för när de gav upp arbetslinjen. Med var femte svensk i arbetsför ålder utanför måste vi få arbetslösa tillbaka i arbete. Det är där den stora skillnaden ligger mellan dem som har och dem som inte har ett arbete. En politik för arbete innebär att flera kan känna arbetsgemenskap, känna hopp för framtiden, känna sig behövda och delaktiga och genom en arbetsinkomst, eller åtminstone ett hopp om en inkomst, känna oberoende, trygghet och framtidstro.
Men mer av samma medicin som ledde oss in i massarbetslösheten, en politik som accepterar utanförskapet och som så effektivt visat sig verkningslöst för att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten, är fel väg att gå. Varför är oppositionen så förälskad i en politik som har lett till att över en miljon svenskar saknar ett jobb att gå till? För mig är det obegripligt. Vad är då oppositionens förslag? Jo, att det ska vara samma som förut. Men låt mig påpeka att gör man som man har gjort, kommer det också att gå som det har gått.
Herr talman! Allians för Sverige gick till val på en politik för arbete. De förändringar i arbetslöshetsförsäkringen som vi nu debatterar är en viktig del för att återupprätta arbetslinjen och få flera i arbete. Vi sade före valet vad vi skulle göra, och nu gör vi det som vi har sagt.
Slutligen, herr talman, är att ta politiskt ansvar att leva upp till väljarnas förväntningar - trots mediestormar, debatter och mothugg - inte blind för problemen utan tvärtom med vidöppna ögon därför att stora samhällsproblem ibland också kan kräva besvärliga beslut. Vi som har det ansvaret får inte backa utan göra det som vi måste göra för att lösa de problem väljarna bad oss att lösa.
(Applåder)
I detta anförande instämde Annicka Engblom (m).