Besparingar i socialförsäkringssystemet
Betänkande 1992/93:SfU9
Socialförsäkringsutskottets betänkande
1992/93:SFU09
Besparingar i socialförsäkringssystemet
Innehåll
1992/93
SfU9
FEMTE HUVUDTITELN
Sammanfattning
Utskottet behandlar i betänkandet fyra propositioner som utgör en del av det s.k. krispaket som blev resultatet av överenskommelsen i september 1992 mellan regeringen och socialdemokraterna. Utskottet behandlar även motioner som väckts med anledning av propositionerna, liksom några andra motionsyrkanden med anknytning till sådana frågor som tas upp i betänkandet. I proposition 1992/93:31 om ändrad sjukersättning m.m. läggs fram förslag om karensdag och sänkta ersättningsnivåer inom sjukförsäkringen fr.o.m. den 1 april 1993 samt nya nivåer inom förtidspensioneringen fr.o.m. den 1 juli 1993. I proposition 1992/93:136 om allmän sjukförsäkringsavgift läggs fram förslag om en egenavgift till sjukförsäkringen fr.o.m. den 1 januari 1993. I proposition 1992/93:116 om ersättningsnivåer för vissa pensionsförmåner m.m. läggs fram förslag om reducering av pensionsutbetalningarna fr.o.m. den 1 januari 1993, om en förlängning under år 1993 av lagen (1991:162) om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension och ändrade statsbidragsregler för samma år för kommunalt bostadstillägg till folkpension. I proposition 1992/93:134 om förändringar i de kommunala bostadstilläggen för år 1993 m.m. läggs fram förslag om kompensation till de sämst ställda pensionärerna för att pensionsutbetalningarna skall minskas. Kompensationen föreslås i form av höjt pensionstillskott fr.o.m. den 1 januari 1993 och höjda bostadsbidrag fr.o.m. den 1 mars 1993.
Utskottet tillstyrker propositionerna utom på tre punkter. Den ena avser arbetsgivarens rätt att utge sjuklön utan att sjukpenningen minskas. Regeringen har föreslagit att arbetsgivaren under hela sjukperioden skall kunna utge högst 10 % i sjuklön utan att en minskning av sjukpenningen sker. Utskottet begränsar perioden med 10 % sjuklön till de första 90 dagarna. Den andra punkten avser att utskottet utmönstrar begreppet "särskilt basbelopp" ur den föreslagna lagstiftningen. Den tredje punkten avser att statsbidrag till KBT skall kunna utgå för bostadskostnader upp till 3000 kronor.
Utskottet föreslår också att en motsvarande minskning som skall göras vid pensionsutbetalningarna skall göras vid utbetalning och återbetalning av studiestödsförmåner i de avseenden som basbeloppet kommer till användning.
Utskottet föreslår ett tillkännagivande till regeringen om att en ytterligare utredning behövs om behovet och möjligheterna att införa en högre ersättning än 70 % av sjukpenninggrundande inkomst vid vissa långa sjukfall. Vidare föreslår utskottet med anledning av en motion ett tillkännagivande om problem som uppkommer genom att kostnaderna övervältras på arbetsskadeförsäkringen när en arbetsskadad som uppbär pension och livränta får en minskad pensionsutbetalning.
Utskottet avstyrker i övrigt bifall till motionerna.
Till betänkandet har avlämnats fem reservationer, ett särskilt yttrande och en meningsyttring.
Propositionerna
Proposition 1992/93:31
Regeringen (Socialdepartementet) har i proposition 1992/93:31 om ändrad sjukersättning m.m. föreslagit riksdagen att anta de i propositionen framlagda förslagen till
1. lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 3. lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension, 4. lag om ändring i lagen (1969:205) om pensionstillskott, 5. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 6. lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, 7. lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, 8. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter, 9. lag om ändring i lagen (1992:680) om ändring i uppbördslagen (1953:272).
Lagförslagen 1--3, 5--7 och 9 återfinns i bilaga 1 till betänkandet.
Proposition 1992/93:116
Regeringen (Socialdepartementet) har i proposition 1992/93:116 om ersättningsnivåer för vissa pensionsförmåner m.m. föreslagit riksdagen att anta de i propositionen framlagda förslagen till
1. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2. lag om ändring i lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring, 3. lag om ändring i lagen (1969:205) om pensionstillskott, 4. lag om fortsatt giltighet av lagen (1991:162) om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension.
Lagförslagen 2 och 4 återfinns i bilaga 1 till betänkandet.
Proposition 1992/93:134
Regeringen (Socialdepartementet) har i proposition 1992/93:134 om förändringar i de kommunala bostadstilläggen för år 1993 m.m. föreslagit riksdagen att
dels anta de i propositionen framlagda förslagen till
1. lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension, 2. lag om ändring i lagen (1969:205) om pensionstillskott, 3. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, 4. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370),
dels godkänna vad i propositionen anförts om statsbidrag till kommunalt bostadstillägg till folkpension för tid fr.o.m. den 1 mars 1993,
dels till Bidrag till kommunala bostadstillägg till folkpension på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag på 2500000000 kronor,
dels till Förtidspensioner på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag på 29000000 kronor,
dels till Ålderspensioner på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag på 119000000 kronor,
dels till Efterlevandepensioner till vuxna på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag på 2000000 kronor.
Lagförslagen 1 och 4 återfinns i bilaga 1 till betänkandet.
Proposition 1992/93:136
Regeringen (Socialdepartementet) har i proposition 1992/93:136 om allmän sjukförsäkringsavgift föreslagit riksdagen att anta de i propositionen framlagda förslagen till
1. lag om allmän sjukförsäkringsavgift, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 3. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370), 4. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, 6. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 7. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324),
Lagförslagen 5 och 8 är överlämnade till skatteutskottet.
Övriga lagförslag återfinns i bilaga 1 till betänkandet.
Motionerna
Motioner väckta med anledning av proposition 1992/93:31
1992/93:Sf14 av Berith Eriksson m.fl. (v) vari yrkas att riksdagen avslår regeringens proposition 1992/93:31 om ändrad sjukersättning m.m. enligt vad i motionen anförts om försvar av sjukförsäkringssystemet.
Motioner väckta med anledning av proposition 1992/93:116
1992/93:Sf12 av Johan Lönnroth m.fl. (v) vari yrkas att riksdagen avslår regeringens förslag om att minska basbeloppet med 2 % vid beräkning av de olika pensionsnivåerna.
1992/93:Sf13 av Hugo Hegeland (m) vari yrkas att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts angående samordningen mellan arbetsskadelivräntor och offentliga pensionsförmåner.
Motioner väckta med anledning av proposition 1992/93:134
1992/93:Sf20 av Berith Eriksson m.fl. (v) vari yrkas att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att pensionärerna ska få kompensation med ökat KBT och höjt pensionstillskott från den 1 februari 1993 och då med kompensation för januari 1993.
1992/93:Sf21 av Doris Håvik m.fl. (s) vari yrkas att riksdagen beslutar om ett bostadsstöd till pensionärer i enlighet med vad som anförts i motionen.
Motioner väckta med anledning av proposition 1992/93:136
1992/93:Sf18 av Doris Håvik m.fl. (s) vari yrkas att riksdagen beslutar att den föreslagna sjukförsäkringsavgiften skall tas ut som en icke beskattad nettoavgift, lika för alla inkomsttagare.
1992/93:Sf19 av Berith Eriksson m.fl. (v) vari yrkas att riksdagen avslår regeringens proposition 1992/93:136 om en allmän sjukförsäkringsavgift enligt vad i motionen anförts om nackdelarna med ett sjukförsäkringssystem baserat på egenavgifter och arbetslivstillhörighet.
Motioner väckta med anledning av proposition 1992/93:30
1992/93:Sf6 av Berith Eriksson m.fl. (v) vari yrkas
2. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om åtgärder till förbättringar för den enskildes rehabilitering vid arbetsskada.
1992/93:Sf7 av Ian Wachtmeister och Leif Bergdahl (nyd) vari yrkas
4. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att arbetsskadade som anstränger sig för att återvända till arbetet genom att gå på rehabilitering får ersättning vid 90-procentsnivån.
Motioner väckta under den allmänna motionstiden 1991/92
1991/92:Sf244 av Sigge Godin och Charlotte Branting (fp) vari yrkas att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om köp av rehabiliteringstjänster vid Rygginstitutet.
1991/92:Sf257 av Gudrun Schyman m.fl. (v) vari yrkas (del) att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ersättning genom det allmänna försäkringssystemet och de särskilda medlen för tidig och samordnad rehabilitering för utredning och behandling utförd av legitimerad psykolog, av legitimerad psykoterapeut och av psykoanalytiker.
1991/92:Sf284 av Siw Persson (fp) vari yrkas att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en effektivare rehabilitering.
1991/92:Sf285 av Siw Persson (fp) vari yrkas
2. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om fördelningen av medlen för tidig och samordnad rehabilitering.
1991/92:Sf291 av Lena Boström m.fl. (s) vari yrkas att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om köp av yrkesinriktade rehabiliteringstjänster.
1991/92:Fi209 av Lars Werner m.fl. (v) vari yrkas
13. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om arbetsskadeförsäkringens framtid.
Utskottet
Inledning
Regeringen och Socialdemokratiska arbetarepartiet träffade i september 1992 en överenskommelse om ett antal ekonomisk-politiska åtgärder i syfte att stabilisera ekonomin. En närmare beskrivning av överenskommelsen och de åtgärder denna skall föranleda har lämnats i proposition 1992/93:50 om åtgärder för att stabilisera den svenska ekonomin. Propositionen har behandlats av finansutskottet i betänkandet 1992/93:FiU1. De föreslagna riktlinjerna i proposition 50 för åtgärder inom socialförsäkringsområdet innebär följande:
En beredning skall snarast tillsättas i syfte att genomföra en ny försäkringsmodell som innebär att sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna flyttas ut ur statsbudgeten. Arbetsmarknadens parter bör ges huvudansvaret för försäkringarna, som skall vara generella i den meningen att rätten till ersättning liksom grundvillkoren skall garanteras i lag och i princip omfatta alla invånare mellan 16 och 65 år. Finansieringen av grundvillkoren sker med enhetliga avgifter. Från början avses finansieringen ske med statsbidrag men i successivt avtagande omfattning. Som ett första steg i denna riktning införs en allmän sjukförsäkringsavgift som debiteras den enskilde.
Utöver den långsiktiga förändringen av sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna är snabba åtgärder nödvändiga för att få ett bättre fungerande system och minska underskottet.
Inom sjukförsäkringen införs en karensdag och sänks ersättningsnivåerna. En karensdag införs även inom det lagstadgade sjuklönesystemet.
Inom pensionssystemet höjs pensionsåldern successivt till 66 år. Beräkningsgrunderna för basbeloppet som värdesäkrar pensionerna ligger fast, men en generell reducering sker av pensionsutbetalningarna genom att pension utbetalas till 98 % av pensionsbeloppet. De sämst ställda pensionärerna kompenseras via höjda pensionstillskott och kommunala bostadstillägg.
Regeringen har under hösten lagt fram fyra propositioner med förslag om sådana åtgärder som bör genomföras snabbt. I proposition 1992/93:31 om ändrad sjukersättning m.m. läggs fram förslag om karensdag och sänkta ersättningsnivåer inom sjukförsäkringen fr.o.m. den 1 april 1993 samt nya nivåer inom förtidspensioneringen fr.o.m. den 1 juli 1993. I proposition 1992/93:136 om allmän sjukförsäkringsavgift läggs fram förslag om en egenavgift till sjukförsäkringen fr.o.m. den 1 januari 1993. I proposition 1992/93:116 om ersättningsnivåer för vissa pensionsförmåner m.m. läggs fram förslag om reducering av pensionsutbetalningarna fr.o.m. den 1 januari 1993, om en förlängning under år 1993 av lagen (1991:162) om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension och ändrade statsbidragsregler för samma år för kommunalt bostadstillägg till folkpension. I proposition 1992/93:134 om förändringar i de kommunala bostadstilläggen för år 1993 m.m. läggs fram förslag om kompensation till de sämst ställda pensionärerna för att pensionsutbetalningarna skall minskas. Kompensationen föreslås i form av höjt pensionstillskott fr.o.m. den 1 januari 1993 och höjda bostadsbidrag fr.o.m. den 1 mars 1993.
En proposition med förslag till höjd pensionsålder väntas inom kort bli lämnad till riksdagen för att behandlas senare under riksmötet.
Utskottet gör nedan en samlad behandling av de nu framlagda propositionerna liksom motioner som väckts med anledning av propositionerna. Utskottet behandlar även några andra motionsyrkanden med anknytning till sådana frågor som tas upp i betänkandet.
Åtgärder inom sjukpenningförsäkringen och förtidspensioneringen
Nuvarande ordning
Den som är försäkrad enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL, och bosatt i Sverige skall vara inskriven hos allmän försäkringskassa fr.o.m. den månad då han fyller 16 år. Inskrivningen medför rätt till sjukpenning om den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst uppgår till minst 6 000 kr. Den sjukpenninggrundande inkomsten motsvarar den inkomst i pengar eller andra skattepliktiga förmåner som den försäkrade kan antas för år räknat komma att tills vidare erhålla av eget arbete, antingen på grund av anställning eller genom annat förvärvsarbete.
Sjukpenning utges vid sjukdom som sätter ned arbetsförmågan med minst en fjärdedel. Saknar den försäkrade arbetsförmåga utges hel sjukpenning. I annat fall utges tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels sjukpenning, beroende på graden av nedsättning av arbetsförmågan. Fr.o.m. den 1 januari 1992 kan en fjärdedels sjukpenning under samma sjukperiod utges för högst 365 dagar. Sjukpenning kan också utges i samband med medicinsk rehabilitering m.m.
Hel sjukpenning utgör viss andel av den fastställda sjukpenninggrundande inkomsten, delad med 365 (kalenderdagberäknad sjukpenning). Kompensationsnivån är 65 % för de första tre dagarna med sjukpenning i varje sjukperiod och 80 % för tid därefter t.o.m. den 90:e dagen. Fr.o.m. den 91:a dagen utgör ersättningen 90 %. För den som lider av en sjukdom som kan antas medföra ett större antal sjukperioder under en tolvmånadersperiod kan försäkringskassan besluta om rätt till ersättning efter kompensationsnivån 80 % redan från första dagen av ett sjukfall. -- De flesta anställda har genom särskilda avtal ersättning vid sjukdom utöver den ersättning den allmänna försäkringen ger. Sådan avtalsersättning får dock inte utgå med mer än 10 % och endast t.o.m. den 90:e dagen. Om avtalsersättningen överstiger den nivån minskas sjukpenningen i motsvarande mån.
Under den första tiden av ett sjukdomsfall gäller fr.o.m. den 1 januari 1992 särskilda bestämmelser om rätt till ersättning för försäkrade som har en sjukpenning som helt eller delvis grundar sig på ett anställningsförhållande. Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön skall arbetsgivaren betala sjuklön under de första fjorton dagarna av ett sjukdomsfall (sjuklöneperioden). Sjuklönen utgör en viss andel av lön och andra anställningsförmåner som arbetstagaren går miste om till följd av sjukdomen. Andelen skall normalt vara 75 % under de första tre dagarna med sjuklön och 90 % under de återstående dagarna. I de fall särskilt beslut av försäkringskassan föreligger på grund av att arbetstagaren kan antas komma att vara borta från arbetet i särskilt stor omfattning, skall dock sjuklön utges med 90 % av förlorade förmåner även för de första tre dagarna, och arbetsgivaren skall då ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen för kostnaderna för arbetstagarens sjuklön. För tid då arbetsgivaren har att svara för sjuklön föreligger inte rätt till sjukpenning enligt AFL grundad på inkomsten i anställningen.
För försäkrade, som inte omfattas av bestämmelserna i sjuklönelagen, men som ändå har en sjukpenninggrundande inkomst som helt eller delvis grundar sig på inkomst av anställning, beräknas sjukpenningen för de första fjorton dagarna som tim-/dagberäknad sjukpenning. Ersättningen har anpassats till den ordinarie arbetstiden eller motsvarande normala arbetstid då den försäkrade skulle ha utfört förvärvsarbete om han inte blivit sjuk. Ersättning utges enbart för de dagar då den försäkrade avstår från förvärvsarbete och fastställs med den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst som utgångspunkt. Ersättningen per timme beräknas som kvoten av 65 % resp. 80 % av den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst och hans årsarbetstid, dvs. den ordinarie tid som den försäkrade beräknas utföra förvärvsarbete mätt i timmar per år. Sedan rätten till sjuklön införts har dessa regler för sjukpenningberäkning sin huvudsakliga användning vid beräkningen av tillfällig föräldrapenning.
Vid tvister mellan arbetstagare och arbetsgivare om rätt till sjuklön som gäller arbetsförmågans nedsättning eller huruvida arbetstagarförhållande föreligger skall försäkringskassan kunna lämna ersättning från sjukförsäkringen med ett skäligt belopp (sjuklönegaranti).
Den som inte har rätt till sjukpenning eller som har en sjukpenning som understiger 60 kronor (garantibeloppet inom föräldraförsäkringen) kan genom frivilliga avgifter försäkra sig för en sjukpenning som uppgår till lägst 20 och högst 60 kronor.
Såväl egenföretagare som frivilligt försäkrade kan välja en karenstid av 3 eller 30 dagar och får då en motsvarande nedsättning av avgifterna till försäkringen.
Den som fått sin sjukdom eller skada godkänd som arbetsskada erhåller arbetsskadesjukpenning med en kompensationsgrad av 100 % av den sjukpenninggrundande inkomsten. Under de 180 första ersättningsdagarna är arbetsskadeförsäkringen dock samordnad med sjukförsäkringen, vilket medför att endast sjukpenning enligt AFL utbetalas för dessa dagar.
Fr.o.m. den 1 januari 1992 gäller också särskilda regler om ersättning vid arbetslivsinriktad rehabilitering. När en försäkrad deltar i sådan rehabilitering utges rehabiliteringspenning som utgör 100 % av den sjukpenninggrundande inkomsten. Även rehabiliteringspenningen kan utges som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels ersättning. Dessutom kan särskild ersättning utges för kostnader i samband med rehabiliteringen.
Som sjukperiod räknas den tid under vilken en försäkrad i oavbruten följd lider av sjukdom som föranleder rätt till sjukpenning. Även tid då sjuklön, sjukpenning vid medicinsk rehabilitering eller behandling och rehabiliteringspenning utges omfattas av sjukperioden.
Om en försäkrads arbetsförmåga är varaktigt nedsatt på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den psykiska och fysiska prestationsförmågan kan förtidspension utges i form av folkpension och allmän tilläggspension (ATP). Är arbetsförmågan inte varaktigt nedsatt men nedsättningen kan antas bli bestående under avsevärd tid utges sjukbidrag enligt samma regler som förtidspensionen. Sjukbidrag/förtidspension utges med hel, två tredjedels eller halv förmån.
Förslag om ersättning vid sjukdom och ersättningsnivåer för sjukbidrag/förtidspension
I proposition 1992/93:31 föreslås att fr.o.m. den 1 april 1993 skall i såväl sjuklönelagen som sjukpenningförsäkringen införas ett system med karensdag den första dagen i sjuklöneperioden resp. sjukperioden. För de två därpå följande dagarna föreslås sjuklöne- och sjukpenningnivåerna vara oförändrade 75 resp. 65 %. En karensdag föreslås bli införd även för egenföretagare och i den frivilliga sjukpenningförsäkringen. Däremot skall någon karensdag inte finnas när rehabiliteringspenning eller sjukpenning i samband med medicinsk behandling och medicinsk rehabilitering utges. De sjukpenningen näraliggande förmånerna havandeskapspenning, smittbärarpenning, närståendepenning och tillfällig föräldrapenning berörs inte av förslaget om karensdag.
Av administrativa skäl skall karensdag beräknas för varje arbetsgivare för sig. För den som har blandade inkomstförhållanden skall karensdag räknas såväl när sjuklön utges som när sjukpenning utges.
Förslaget om en karensdag inom sjuklönesystemet får betydelse även för en försäkrad med godkänd arbetsskada som återgått till arbetet men ånyo insjuknar i den sjukdom som föranlett rätt till ersättning från arbetsskadeförsäkringen. För närvarande gäller att någon ersättning från denna försäkring inte lämnas i fall av recidiv som inträffar inom ramen för sjuklönesystemet. Enligt propositionen bör av administrativa skäl någon särskild anpassning till arbetsskadeförsäkringens regler inte heller ske med anledning av att en karensdag införs inom sjuklönesystemet. För den som inte omfattas av sjuklönesystemet kommer däremot arbetsskadesjukpenning att utges efter samordningstidens slut även för den första dagen i en sjukperiod.
För att karensdagen inte skall medföra att den som varit sjuk dröjer med att återgå till arbetet för att inte riskera att drabbas av ny karensdag föreslås i propositionen en ändring av begreppet sjukperiod i samband med karensdag. Sålunda skall en ny sjukperiod som börjar inom fem dagar från det en tidigare sjukperiod avslutats betraktas som en fortsättning på den tidigare sjukperioden när det gäller karensdag, ersättningens storlek och sjuklöneperiodens längd.
Vidare föreslås i propositionen att ett allmänt högriskskydd skall införas för att skydda den enskilde från ett alltför omfattande inkomstbortfall till följd av en karensdagsregel. Högriskskyddet föreslås bli utformat så att antalet karensdagar under en tolvmånadersperiod blir begränsat till tio dels i förhållande till en arbetsgivare som utger sjuklön, dels inom sjukförsäkringen. Som första dag i tolvmånadersperioden skall räknas den första dag då någon gått miste om sjukersättning till följd av bestämmelserna om karensdag. För att administrationen av högriskskyddet så långt möjligt skall kunna ske hos arbetsgivaren föreslås att även det allmänna högriskskyddet skall gälla för varje arbetsgivare för sig. Inte heller vid blandade förvärvsförhållanden föreslås karensdagar hos en arbetsgivare bli sammanlagda med karensdagar hos försäkringskassan. Kostnadsansvaret för det allmänna högriskskyddet skall enligt propositionen bäras inom sjuklönesystemet av arbetsgivaren.
Det nuvarande högriskskyddet för personer som har en omfattande och återkommmande sjukfrånvaro, och för vilket försäkringskassan bär kostnadsansvaret, föreslås vara kvar oförändrat som s.k. särskilt högriskskydd. Någon karensdag skall därför inte beräknas för dem som omfattas av det särskilda högriskskyddet.
Företag med en årlig lönesumma som -- bortsett från sociala avgifter -- inte överstiger 90 basbelopp har i dag möjlighet att teckna en frivillig försäkring mot höga sjuklönekostnader utom för de två första sjuklönedagarna varje sjuklöneperiod. Denna möjlighet föreslås finnas kvar. Eftersom införandet av en karensdag innebär en förskjutning i tiden av de två första sjuklönedagarna i varje sjuklöneperiod kommer effekterna av detta att beaktas vid fastställandet av försäkringspremien för år 1993.
I propositionen föreslås vidare att kompensationsgraderna inom sjukpenningförsäkringen fr.o.m. den 1 april 1993 skall sänkas från nuvarande 90 till 80 % av den sjukpenninggrundande inkomsten fr.o.m. den 91:a t.o.m. den 365:e dagen och till 70 % av samma inkomst för tid därefter i en sjukperiod. Enligt övergångsbestämmelserna skall vid tillämpning av den nya bestämmelsen om sänkning av kompensationsnivån till 70 % i fall då sjukperioden påbörjats före den 1 juli 1992 bortses från tid före detta datum. Därigenom kommer en sänkning till nivån 70 % att kunna ske tidigast den 1 juli 1993. Vidare föreslås att kompensationsgraden för rehabiliteringspenning skall sänkas från 100 % till 95 % av den sjukpenninggrundande inkomsten. Kompensationsgraden för sjukpenning som utges vid medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering enligt 3 kap. 7 b § AFL föreslås, liksom kompensationsgraden för närståendepenning och smittbärarpenning, höjd till 80 % av den sjukpenninggrundande inkomsten för de tre första dagarna i en sjukperiod.
Som nämnts minskas sjukpenningen i motsvarande mån som en arbetsgivare lämnar ersättning för bortfallet av de inkomstdelar som grundat rätt till sjukpenningen till den försäkrade vid sjukfall som varat längre än 90 dagar. I propositionen föreslås i anslutning till nivåsänkningen inom sjukpenningförsäkringen att en kompensation från arbetsgivaren med 10 % av den sjukpenninggrundande inkomsten skall kunna utges även efter den 90:e dagen i ett sjukfall utan att detta minskar sjukpenningen. Även bestämmelserna om kompensation från arbetsgivaren för förlust av inkomstdelar över 7,5 basbelopp ändras i motsvarande mån.
När det gäller effekterna av förslaget om sänkta kompensationsnivåer efter den 365:e dagen i ett sjukdomsfall erinrar föredragande statsrådet om att bland de försäkrade som är sjukskrivna mer än ett år finns både en grupp personer som efter en begränsad tids behandling kommer att återgå i arbete och en grupp personer som har livshotande sjukdomar. Han anser därför att det kan finnas skäl att överväga om särskilda regler skall införas för dessa båda grupper. Utformningen av en undantagsregel i form av en särskild kompensationsgrad för dessa situationer stöter dock, anför han, på stora problem när det gäller att avgränsa vilka som skulle vara berättigade till högre ersättning. En ytterligare utredning behövs om behovet av och möjligheterna att införa sådana bestämmelser. Statsrådet avser att återkomma till regeringen med sin bedömning i frågan innan 70-procentsnivån kommer att kunna tillämpas den 1 juli 1993.
Statsrådet framhåller vidare att det kan behövas en spärr så att den försäkrade i ett mycket långt sjukfall inte på ett relativt enkelt sätt kan undgå en sänkning av kompensationsnivån genom kortare avbrott i en serie sjukdomsperioder. En sådan spärr får dock inte vara utformad så att den motverkar rehabilitering. Den bör vara enkel för försäkringskassan att administrera och lätt för den försäkrade att förstå. En lösning kan vara en bestämmelse med innebörd att vid beräkning av om en sjukperiod förelegat under 365 dagar skall längre sjukperioder sammanläggas om uppehållet mellan dem understiger ett bestämt antal dagar. Även frågan om hur en sådan regel skall utformas bör enligt propositionen närmare övervägas inom regeringskansliet innan 70-procentsnivån börjar tillämpas.
I proposition 31 föreslås också nya nivåer för sjukbidrag/förtidspension. Sådana förmåner skall kunna utges i form av hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels sjukbidrag/förtidspension. Hel förmån skall utges endast om arbetsförmågan är helt nedsatt och inte som nu även om en ringa del återstår. Tre fjärdedels förtidspension skall utges om arbetsförmågan inte är helt nedsatt men är nedsatt med minst tre fjärdedelar. Halv förtidspension skall utges om arbetsförmågan är nedsatt i mindre grad men med minst hälften. En fjärdedels förtidspension skall utges om arbetsförmågan är nedsatt med mindre än hälften men med minst en fjärdedel. En fjärdedels förtidspension bör enligt propositionen utges med restriktivitet och främst komma i fråga när det efter en längre tids sjukskrivning och rehabilitering konstateras en varaktig eller för avsevärd tid nedsatt arbetsförmåga med minst en fjärdedel till följd av sjukdom eller skada. I propositionen framhålls särskilt att en nedsatt prestationsförmåga som har samband med normalt åldrande inte skall ge rätt till en fjärdedels förtidspension. Vidare framhålls i propositionen att de som uppbär två tredjedels förtidspension när de nya reglerna träder i kraft skall kunna behålla denna ersättningsnivå tills en omprövning aktualiseras.
De föreslagna ändrade förtidspensionsnivåerna motiverar enligt propositionen även en ändring vad gäller förtida resp. uppskjutet uttag av ålderspension. En rätt till förtida resp. uppskjutet uttag även av tre fjärdedels ålderspension föreslås sålunda i propositionen. Vidare föreslås även rätten till efterlevandepension bli anpassad till de nya nivåerna. För hel efterlevandepension skall därför krävas att den efterlevande makens möjlighet att bereda sig inkomst genom arbete är helt nedsatt.
Förslaget om ändrade nivåer kräver också anpassningar vad gäller storleken av folkpensionen då även make erhåller pension och förslag härom läggs fram i propositionen.
I motion 1992/93:Sf14 av Berith Eriksson m.fl. (v) yrkas avslag på propositionen. Motionärerna motsätter sig bestämt att en karensdag införs och att nivåerna för sjukpenning och rehabiliteringsersättning sänks. Motionärerna redovisar i stället ett alternativt besparingssätt som innebär att inkomsttaket för sjuk- och föräldrapenningen ändras från 7,5 basbelopp till 5 basbelopp.
Utskottets bedömning
Som inledningsvis nämnts har regeringen och Socialdemokraterna träffat en överenskommelse om att besparingar skall genomföras inom sjukförsäkringen genom att en karensdag införs och nivåerna för längre sjukfall än 90 dagar sänks. Utskottet ser ingen anledning att frångå denna överenskommelse även om utskottet har vissa synpunkter som redovisas nedan på enskildheterna i förslagen. Utskottet anser också att de nu framlagda förslagen, förutom den besparingseffekt de ger, har stora fördelar genom att de på ett bättre sätt än hittills anpassar förmånsreglerna till den situation som den enskilde försäkrade kan befinna sig i. Härigenom kan arbetslinjen inom försäkringen hävdas. Utskottet anser också att stor hänsyn tagits till sådana försäkrade som skulle kunna drabbas alltför hårt av en karensdag. Förändringen av begreppet sjukperiod och det allmänna högriskskydd som föreslås vid sidan av det särskilda högriskskydd, som redan finns och kommer att vara kvar, ger enligt utskottets uppfattning ett tillfredsställande skydd mot alltför kännbara effekter av en karensdag för personer som har upprepade sjukdomsfall. Utskottet har således ingen erinran mot att en karensdag införs i sjuklöne- och sjukförsäkringssystemen. Utskottet har inte heller någon erinran mot att kompensationsnivån vid sjukfall som varar fr.o.m. den 91:a t.o.m. den 365:e dagen i ett sjukfall sänks till 80% med hänsyn till att många av de försäkrade i detta tidsintervall kommer att vara föremål för rehabiliteringsåtgärder som ger dem en högre kompensationsnivå. Utskottet vill i detta sammanhang erinra om att föredragande statsrådet framhållit i propositionen att förslagen rörande de långtidssjuka under de närmaste åren kommer att ställa krav på ökade resurser för att tillgodose ambitionerna såväl vad gäller rehabiliteringsarbetet som rimliga handläggningstider för förtidspensionsärenden. Enligt honom bör målet därvid vara att ingen långtidssjukskriven som passerar ettårsgränsen får sin sjukpenning sänkt till 70 % utan att andra alternativ än fortsatt sjukpenning har prövats. Utskottet ansluter sig till denna bedömning.
När det gäller förslaget om en sänkt ersättningsnivå till 70 % fr.o.m. den 366:e dagen i ett sjukfall kan en sådan lägre ersättningsnivå sannolikt få till följd att omfattningen av mycket långa sjukfall minskar. Utskottet delar också föredragande statsrådets bedömning i propositionen att det med nuvarande regler inte är tillfredsställande att den som bedöms ha en klart bestående arbetsoförmåga skall övergå till sjukbidrag efter omkring ett års sjukskrivning, medan den som har en mer oklar rehabiliteringsprognos kan uppbära den högre sjukpenningen under flera år.
Som framhållits i propositionen finns det bland de långtidssjuka också försäkrade som passerar ettårsgränsen i sin sjukdomsperiod på grund av att den medicinska rehabiliteringen inte är avslutad och arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder därför ännu inte är meningsfulla. Det finns också försäkrade för vilka arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder inte är meningsfulla och för vilka sjukbidrag inte heller är aktuellt. Utskottet förutsätter att frågan om en tillfredsställande kompensation för dessa grupper kan få en acceptabel lösning genom att kompletterande förslag läggs fram för riksdagen under innevarande riksmöte, så att erforderliga regler kan träda i kraft innan den nya nivån 70 % börjar tillämpas den 1 juli 1993. Utskottet förutsätter också att regeringen samtidigt återkommer med förslag om en regel som innebär en spärr mot möjligheterna att kringgå en sänkning av kompensationsnivån till 70 % genom att den försäkrade friskskriver sig kortare perioder. Utskottet kan under dessa förutsättningar biträda den föreslagna nivåsänkningen. Vad utskottet anfört bör riksdagen som sin mening ge regeringen till känna.
Utskottet biträder även förslaget om sänkning av kompensationsgraden för rehabiliteringspenningen.
Vad gäller den tillåtna kompensationen från arbetsgivarna efter den 90:e dagen i ett sjukfall utan att sjukpenningen skall minskas är utskottets uppfattning att en sådan kompensation riskerar att motverka syftena med nivåsänkningarna såväl när det gäller de samhällsekonomiska besparingarna som när det gäller att hävda arbetslinjen. Risken finns också att de föreslagna nivåförändringarna inte kommer att gälla lika för alla försäkrade. Utskottet kan förutse att en sådan rätt till kompensation från arbetsgivarna möjligen av administrativa skäl kan behövas i samband med att en undantagsregel om sammanläggningar av perioder införs. Frågan härom kan dock övervägas närmare inom regeringskansliet, och utskottet ser nu ingen anledning att biträda propositionens förslag i denna del.
Utskottet tillstyrker de föreslagna förändringarna av nivåerna för sjukbidrag och förtidspension liksom förslaget att en fjärdedels sjukpenning skall kunna utges även efter 365 dagar i ett sjukfall. Utskottet vill liksom regeringen markera att den nya nivån en fjärdedels sjukbidrag/förtidspension inte är avsedd att tillämpas när prestationsförmågan är nedsatt i samband med normalt åldrande och att nivån skall tillämpas restriktivt. Utskottet erinrar om att det i dag finns personer som till följd av varaktig arbetsoförmåga beviljats hel förtidspension trots att de har en restarbetsförmåga som kan uppgå till en sjättedel av hel arbetsförmåga. Dessa pensionsfall bör enligt utskottets uppfattning inte omprövas med anledning av de nya nivåerna, om det inte samtidigt föreligger andra omständigheter som föranleder en ändring av pensionsförhållandet.
Det anförda innebär att utskottet avstyrker bifall till motion 1992/93:Sf14.
Rehabilitering
Fr.o.m. år 1992 gäller nya regler om försäkringskassornas ansvar för arbetslivsinriktad rehabilitering och om ekonomisk ersättning till de försäkrade vid sådan rehabilitering (prop. 1990/91:141, SfU:16, rskr. 303). Genom samtidiga ändringar i arbetsmiljölagen (prop. 1990/91:140, AU22) har även arbetsgivarens ansvar för förbättringar av arbetsmiljön vidgats, och arbetsgivaren skall se till att det finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för att han skall kunna fullgöra sina uppgifter enligt de nya rehabiliteringsreglerna i AFL.
Frågor om rehabilitering och rehabiliteringsersättning regleras i 22 kap. AFL. Enligt dessa regler skall arbetsgivaren, om det inte framstår som obehövligt, påbörja en rehabiliteringsutredning antingen när den försäkrade till följd av sjukdom har varit helt eller delvis frånvarande från sitt arbete under längre tid än fyra veckor i följd eller när den försäkrades arbete ofta har avbrutits av kortare sjukperioder eller när den försäkrade begär det. Utredningen skall göras i nära samråd med den anställde. I arbetsgivarens ansvar ingår också att vidta de arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder som kan genomföras inom eller i anslutning till den egna verksamheten. Försäkringskassan skall samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamheten och ansvara för att rehabilitering kommer till stånd när arbetsgivare saknas eller inte fullgör sina åtaganden. Försäkringskassan skall också upprätta en rehabiliteringsplan om den försäkrade är i behov av någon arbetslivsinriktad åtgärd.
Rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. AFL utges när en försäkrad, vars arbetsförmåga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att helt eller delvis förebygga eller häva nedsättningen av arbetsförmågan. Rehabiliteringsersättning består av rehabiliteringspenning som utges med 100 % av den sjukpenninggrundande inkomsten och särskilt bidrag. Utskottet har ovan tillstyrkt att rehabiliteringspenningens kompensationsgrad sänks till 95 % av den sjukpenninggrundande inkomsten fr.o.m. den 1 april 1993. Någon tidsgräns för hur länge ersättning kan utges föreligger inte.
För budgetåret 1992/93 har avsatts 700 miljoner kronor för försäkringskassornas köp av yrkesinriktade rehabiliteringstjänster.
Några motioner som väckts under den allmänna motionstiden och två motionsyrkanden som väckts med anledning av proposition 1992/93:30 om ändring av begreppet arbetsskada tar upp frågor om rehabilitering.
I motion 1991/92:Sf291 av Lena Boström m.fl. (s) anför motionärerna att det finns problem med att få arbetsgivaren att betala utrednings- och rehabiliteringsinsatser för sina anställda. Detta har inneburit att försäkringskassorna har hamnat i en svår situation som finansieringsansvariga för rehabiliteringsinsatser, och motionärerna anser att kassorna måste kunna få en mer flexibel möjlighet att använda medlen för yrkesinriktad rehabilitering. Motionärerna anser också att ytterligare medel måste tillföras kassorna för finansiering av utbildningsplatser.
I motion 1991/92:Fi209 yrkande 13 av Lars Werner m.fl. (v) och motion 1992/93:Sf6 yrkande 2 av Berith Eriksson m.fl. (v) begärs tillkännagivanden om åtgärder för att förbättra arbetsskadades rehabilitering. I motionerna framhålls att ökningen av arbetsskadorna beror på dåliga arbetsmiljöer.
Med hänsyn till att de nya reglerna om rehabilitering och bevakning av arbetsmiljön varit i kraft endast kort tid är det enligt utskottets uppfattning ännu för tidigt att uttala sig om effektiviteten inom det nya systemet. Utskottet anser det väsentligt att försäkringskassan förmår arbetsgivarna att ta det ansvar som ålagts dem för rehabilitering och för en anpassning av arbetsförhållandena till den enskilde arbetstagarens förutsättningar. Utskottet anser det också -- särskilt mot bakgrund av de förändringar av ersättningsnivåerna vid sjukdom som utskottet ovan tillstyrkt -- väsentligt att försäkringskassorna får erforderliga resurser för köp av yrkesinriktade rehabiliteringstjänster. Resursbehovet får emellertid prövas vid budgetarbetet, och någon särskild åtgärd med anledning av motionerna 1991/92:Fi209 yrkande 13 och 1992/93:Sf6 yrkande 2 anser utskottet inte påkallad.
I motion 1992/93:Sf7 yrkande 4 av Ian Wachtmeister och Leif Bergdahl (nyd) begärs ett tillkännagivande om att arbetsskadade som anstränger sig att återgå till arbete genom aktiv rehabilitering skall få högre ersättning.
I en rehabiliteringssituation är det av stor vikt att åtgärder vidtas snarast möjligt alldeles oavsett anledningen till situationen. Inom arbetsskadeförsäkringen gäller en samordningstid om 180 dagar inom vilken ersättning utges med samma belopp som inom den allmänna sjukförsäkringen. Denna ersättning är lägre än den rehabiliteringspenning som kan utges. Utskottet har ovan tillstyrkt att rehabiliteringspenningens kompensationsgrad sänks till 95 % av den sjukpenninggrundande inkomsten. Efter samordningstidens slut kan dock arbetsskadesjukpenning utges även i rehabiliteringssituationer med ett högre belopp än denna rehabiliteringspenning. Utskottet erinrar också om att en arbetstagare är skyldig att underkasta sig föreslagna åtgärder och att i annat fall ersättningen kan komma att dras in. Utskottet anser vidare att den kommande beredningen om sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna har möjlighet att uppmärksamma de eventuella problem som kan föreligga med rehabilitering av arbetsskadade personer. Utskottet avstyrker med det anförda bifall till motion 1992/93:Sf7 yrkande 4.
Siw Persson (fp) riktar i motion 1991/92:Sf284 kritik mot handläggningen av rehabiliteringsärenden, framför allt vad gäller den låga andelen upphandlade privata tjänster. Motionären begär ett tillkännagivande till regeringen om en effektivare rehabilitering.
Utskottet har begärt yttrande över motion Sf284 från Riksförsäkringsverket och även berett Försäkringskasseförbundet tillfälle att yttra sig.
Riksförsäkringsverket anser att vad som anförs i motionen om att rehabiliteringskonsulenternas "remissrätt" lett till en ström av klagomål är en grov överdrift. Kassornas möjligheter att köpa rehabiliteringstjänster har enligt verket snarare uppfattats positivt av de sjukskrivna och lett till krav på ökade insatser. Verket uppger att kassornas inköp av tjänster från privata producenter under de två år som gått sedan möjligheten infördes har ökat från 5,4 % till 24 % av det sammanlagda köpet. Av inköpta tjänster för totalt 330 miljoner kronor avsåg 77,5 miljoner kronor köp från privata producenter.
Försäkringskasseförbundet delar motionärens uppfattning att det är lönsamt att satsa på tidig rehabilitering, men framhåller att de i motionen framförda sakförhållandena ej i någon del tycks äga generell giltighet. Förbundet uppger att även om det i dagsläget troligtvis finns en övervikt för köp hos offentliga producenter kan det nämnas att Stockholmskassan använt merparten till köp hos privata rehabiliteringsproducenter. Enligt ett yttrande från Stockholmskassan som fogats till förbundets yttrande har 93 % av producenterna som tillhandahållit/sålt rehabiliteringstjänster till kassan varit privata.
Försäkringskasseförbundet erinrar om att inom hela socialförsäkringsadministrationen pågår en ständig uppföljnings- och utvärderingsverksamhet. Vidare hänvisar förbundet till att Riksförsäkringsverket har fått i uppdrag av regeringen att lämna särskilda uppföljningsrapporter. Förbundet anser att om man skulle strypa tillförseln av medel för utbildning m.m. skulle detta ge oreparerbara effekter för rehabiliteringsverksamheten och för kassornas strävan att bringa ner ohälsotalet. Försäkringskasseförbundet föreslår att utskottet avstyrker bifall till motionen.
Utskottet finner, mot bakgrund av vad som framförts i remissyttrandena och av att erfarenheterna av försäkringskassornas arbete med rehabilitering än så länge är relativt begränsade och fortlöpande följs upp, att motion 1991/92:Sf284 bör avslås.
I ytterligare en motion av Siw Persson (fp), 1991/92:Sf285 yrkande 2, tar motionären upp frågor om köp av rehabiliteringstjänster, och då särskilt tjänster för psykologisk utredning och behandling. Motionären begär ett tillkännagivande om fördelningen av medlen i detta hänseende för tidig och samordnad rehabilitering. Samma fråga tas upp i motion 1991/92:Sf257 (delvis) av Gudrun Schyman m.fl. (v).
Som nämnts har för budgetåret 1992/93 avsatts 700 miljoner kronor för försäkringskassornas köp av yrkesinriktade rehabiliteringstjänster. I utskottets betänkande 1990/91:SfU16 anges att det av proposition 1990/91:141 klart framgår att rehabiliteringsersättning inte skall kunna utges under den tid då den försäkrade genomgår medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering, utan de åtgärder som berättigar till rehabiliteringsersättning skall vara arbetslivsinriktade och vara sådana att de förutsätter en aktiv medverkan från den försäkrades sida. Utskottet avstyrker med det anförda bifall till motionerna 1991/92:Sf285 yrkande 2 och 1991/92:Sf257 i denna del.
Motion 1991/92:Sf244 av Sigge Godin och Charlotte Branting (fp) tar upp den betydelse Rygginstitutet har för rehabiliteringen av personer med nack- och ländryggsbesvär. Motionärerna erinrar om att både personer som har anställning och sådana som är arbetslösa eller varslade remitteras till rygginstituten. Vid tillämpningen av de nya bestämmelserna om rehabiliteringsersättning i form av särskilt bidrag har Riksförsäkringsverket inte jämställt utbildningen vid Rygginstitutet med utbildning inom det reguljära utbildningsväsendet. Kostnaderna måste därför finansieras med de särskilda medel försäkringskassorna fått för köp av rehabiliteringstjänster. Resultatet blir enligt motionärerna att medlen inte räcker till. Motionärerna begär ett tillkännagivande om att det särskilda bidraget skall kunna utgå även vid utbildning vid rygginstituten.
Regeringen har meddelat föreskrifter om rehabiliteringsersättning vid utbildning i förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning. Enligt denna får rehabiliteringsersättning i form av särskilt bidrag lämnas för ordinarie kursavgifter inom det reguljära utbildningsväsendet och vid studieförbund.
Av Riksförsäkringsverkets rapport om rehabiliteringsarbetet under budgetåret 1990/91 (RFV ANSER 1991:11) framgår att ca 3 % av de särskilda rehabiliteringsmedlen eller 6 678 000 kronor avsåg köp av tjänster från rygginstituten. Av verkets rapport för budgetåret 1991/92 (RFV ANSER 1992:10) framgår att motsvarande procentsats detta budgetår var 5 % och kostnaden 23 657 000 kronor.
Enligt utskottets uppfattning är det för tidigt att uttala sigi frågan om det finns anledning att utvidga bestämmelserna för när det särskilda bidraget inom rehabiliteringsersättningen skall kunna utgå. En utvidgning av kretsen som omfattas av det särskilda bidraget kan få långtgående ekonomiska konsekvenser. Utskottet, som anser det värdefullt att sådana tjänster som tillhandahålls vid Rygginstitutet kan användas i rehabiliteringsarbetet, utgår emellertid från att Riksförsäkringsverket vid sin löpande uppföljning uppmärksammar behovet av medel för detta. Någon riksdagens åtgärd är inte påkallad med anledning av motion 1991/92:Sf244.
Höjd arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen
Sjukförsäkringen finansieras till 85 % av socialavgifter från arbetsgivare och egenföretagare och till 15 % över statsbudgeten. Sjukförsäkringsavgiften från arbetsgivare utgör 7,8 % och från egenföretagare 9,6% av avgiftsunderlaget. Skillnaden beror till en del på att arbetsgivaravgiften satts ner i samband med att arbetsgivarna blev skyldiga att utge sjuklön under de första 14 dagarna av ett sjukfall.
De direkta ekonomiska konsekvenserna av att en karensdag införs uppkommer, enligt vad som redovisas i proposition 31, till större delen inom ramen för sjuklönesystemet, eftersom det i flertalet sjukfall numera blir fråga om ersättning i form av sjuklön de första 14 dagarna i sjukperioden. För arbetsgivarnas del uppgår den beräknade summan av minskad utbetalning av sjuklön och minskad utbetalning av arbetsgivaravgift på sjuklönen till ca 4 000 miljoner kronor. Detta motsvarar i princip en höjning av arbetsgivaravgiften med 0,63 %. Med hänsyn till att de föreslagna regeländringarna skall träda i kraft först den 1 april 1993 bör avgiften till sjukförsäkringen höjas med 0,47 procentenheter till 8,27 % av avgiftsunderlaget fr.o.m. den 1 januari 1993 och med ytterligare 0,16 procentenheter till 8,43 % av avgiftsunderlaget fr.o.m. den 1 januari 1994. Därmed avses förändringen bli neutral för arbetsgivarna som grupp.
Avslagsyrkandet i motion 1992/93:Sf14 synes omfatta även detta förslag i proposition 31.
Utskottet har ingen erinran mot propositionen i denna del och avstyrker bifall till motionen i denna del.
Allmän sjukförsäkringsavgift
I proposition 1992/93:136 föreslås att en allmän sjukförsäkringsavgift införs av statsfinansiella skäl och som ett första steg mot den nya försäkringsmodell som en särskild beredning skall föreslå. Förslaget, som enligt propositionen kan komma att bli en övergångslösning, innebär att en allmän sjukförsäkringsavgift om 0,95 % fr.o.m. den 1 januari 1993 tas ut på förvärvsinkomster upp till 7,5 basbelopp. Avgiften skall betalas av den enskilde och bidra till finansieringen av sjukförsäkringen. Underlaget för avgiften skall vara den pensionsgrundande inkomsten. Avgiften skall inte tas ut av den som vid årets ingång fyllt 65 år. Däremot föreslås inte någon nedre åldersgräns. Avgift skall inte heller tas ut av den som uppbär förvärvsinkomster som understiger 32 % av det vid årets ingång gällande basbeloppet, dvs. samma gräns som enligt 2 kap. 4 § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter gäller för fysiska personer vid skyldighet att lämna självdeklaration. I propositionen erinras om att regeringen i proposition 1992/93:50 föreslagit att gränsen för deklarationsskyldighet skall sänkas till 25 % av basbeloppet för år 1994. Samtidigt bör, enligt den förevarande propositionen, även gränsen för när sjukförsäkringsavgift skall erläggas justeras till 25 % av basbeloppet.
Underlaget för avgiften skall enligt propositionen bestämmas av skattemyndigheten i samband med taxeringen till statlig och kommunal skatt. Avgiften bör ingå i såväl den debiterade preliminära skatten som i sådan preliminär skatt som betalas genom skatteavdrag. Avgiften bör fastställas i samband med taxeringen till statlig och kommunal inkomstskatt och uppbäras enligt bestämmelserna i uppbördslagen (1953:272). För att underlätta för den som betalar avgiften och för att avgiften skall kunna hanteras av skattemyndigheten inom ramen för den förenklade självdeklarationen föreslås att debiterad avgift skall dras av från den taxerade förvärvsinkomsten innan skattemyndigheten drar av grundavdraget.
I motion 1992/93:Sf18 av Doris Håvik m.fl. (s) motsätter sig motionärerna att den allmänna sjukförsäkringsavgiften skall vara avdragsgill vid taxeringen. Motionärerna anser i stället att avgiften av rättviseskäl bör utformas som en icke avdragsgill nettoavgift som är lika för alla, och de hemställer att riksdagen beslutar i enlighet med detta förslag.
Berith Eriksson m.fl. (v) begär i motion 1992/93:Sf19 att riksdagen avslår proposition 136. Enligt motionärerna är det problematiskt att låta hela sjuk- och arbetsskadeförsäkringen övertas av arbetsmarknadens parter. De anser att det finns en allvarlig risk för att en arbetsgivare i stället för att vidta rehabiliteringsåtgärder väljer att försöka avhända sig ansvaret genom förtidspensionering. Motionärerna anför vidare att personer som av någon anledning utestängs från arbetslivet kommer att få en sämre ställning i ett försäkringssystem som vilar på egenavgifter och är arbetslivsanknutet.
Enligt den överenskommelse som träffats mellan regeringen och socialdemokraterna skall en allmän sjukförsäkringsavgift införas. Utskottet delar denna uppfattning och avstyrker bifall till motion 1992/93:Sf19. I överenskommelsen anges inte hur avgiften tekniskt skall utformas. Med hänsyn till att socialavgifter från såväl arbetsgivare som egenföretagare är avdragsgilla vid beskattningen biträder utskottet den konstruktion med avdragsrätt även för den allmänna sjukförsäkringsavgiften som valts i propositionen. Utskottet avstyrker således bifall även till motion 1992/93:Sf18.
Minskade utbetalningar av pensioner
Pensionerna, såväl från folk- som tilläggspensioneringen, är liksom en del andra sociala förmåner knutna till basbeloppet inom den allmänna försäkringen. Bestämmelserna om basbeloppet, som fastställs av regeringen varje år, återfinns i 1 kap. 6 § AFL. Basbeloppet är knutet till konsumentprisindex och fastställs, efter beräkningar av SCB, varje år av regeringen. Basbeloppet utgör 29 700 kronor multiplicerat med det tal (jämförelsetal) som anger förhållandet mellan det allmänna prisläget i oktober året före det som basbeloppet avser och prisläget i oktober 1989. Därvid skall bortses från de prisförändringar som följer av ändringar av den statliga fastighetsskatten, av indirekta skatter och av räntebidrag inom bostadsbidragssystemet, allt i den mån åtgärderna vidtagits för att finansiera den sänkning av den statliga inkomstskatten som genomförts åren 1990 och 1991. Basbeloppet uppgår för år 1993 till 34 400 kronor.
I proposition 1992/93:116 erinras om att flera åtstramningsåtgärder har berört den yrkesverksamma befolkningen. Mot den bakgrunden har det ansetts motiverat att åtgärder även vidtas på pensionsområdet. I propositionen föreslås därför i enlighet med överenskommelsen mellan regeringen och socialdemokraterna att pensionsbeloppen fr.o.m. den 1 januari 1993 skall minskas med 2 %. Lagtekniskt kommer minskningen till uttryck genom att pensionsutbetalningarna knyts till ett nytt begrepp i AFL, ett särskilt basbelopp, som utgör 98 % av basbeloppet. Detta särskilda basbelopp skall användas vid beräkning av folk- och tilläggspension i form av ålderspension, förtidspension, efterlevandepension och barntillägg enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, pensionstillskott enligt lagen (1969:205) om pensionstillskott, hustrutillägg enligt lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension samt delpension enligt lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring. Däremot berörs inte de särskilda pensionsförmånerna handikappersättning, vårdbidrag och särskilt pensionstillägg för långvarig vård av sjukt eller handikappat barn.
Två motioner har väckts med anledning av förslaget om minskade pensionsutbetalningar. I motion 1992/93:Sf12 yrkar Johan Lönnroth m.fl. (v) avslag på förslaget av konjunktur- och fördelningspolitiska skäl. Hugo Hegeland (m) anför i motion 1992/93:Sf13 att besparingseffekterna på pensionssystemet överförs på arbetsskadeförsäkringen genom att arbetsskadelivräntorna är samordnade med pensionsförmånerna. Motionären begär ett tillkännagivande om detta.
Utskottet anser att det är nödvändigt att göra besparingar även på pensionsområdet för att ekonomin skall kunna stabiliseras. Den reduktion av pensionsutbetalningarna som föreslås i propositionen får emellertid ses som en tillfällig åtgärd i detta syfte. Utskottet finner därför att det är onödigt och även missvisande att införa ett nytt begrepp "särskilt basbelopp" i AFL eftersom detta kan leda till att den allmänna tilltron till att pensionssystemet även framgent skall vara värdesäkrat genom basbeloppet kan rubbas. Utskottet anser därför att begreppet "särskilt basbelopp" skall utmönstras ur de framlagda lagförslagen och att den reduktion som nu är aktuell endast skall uttryckas som en procentuell minskning vid pensionsberäkningarna.
Det anförda innebär att utskottet avstyrker bifall till motion 1992/93:Sf12.
Vad avser det problem som uppmärksammats i motion 1992/93:Sf13 medför, som motionären påpekat, en minskning av pensionsutbetalningen att arbetsskadeförsäkringen belastas med motsvarande utgift. Skulle detta åtgärdas genom att även livräntorna minskas med två procent uppkommer emellertid den effekten att kostnaden vältras över på arbetsmarknadsförsäkringarna. Enligt trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) skall samordning ske mellan den arbetsskadelivränta som utgår enligt lagen om arbetsskadeförsäkring (LAF) och TFA. Även TFA-ersättningarna är värdesäkrade genom basbeloppet i AFL. Utskottet anser dock att det finns anledning för regeringen att uppmärksamma problemet med kostnadsövervältringen till följd av samordningen mellan pensionerna och arbetsskadelivräntorna, och utskottet föreslår att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf13 som sin mening ger regeringen detta till känna.
Minskning av studiestödet
Mot bakgrund av att såväl den yrkesverksamma befolkningen som pensionärerna får vidkännas en minskning av sin standard ser utskottet ingen anledning att inte också de studerande skall kunna bära en del av de nödvändiga åtstramningarna. Utskottet föreslår därför att i de sammanhang som basbeloppet används vid utbetalningen av studiestödsförmåner och vid återbetalning av studielån en motsvarande minskning som föreslagits för pensionsutbetalningarna skall ske. Utskottet föreslår en ändring i 1 kap. 7 § studiestödslagen och en ny övergångsbestämmelse till 8 kap. samma lag.
Enligt utskottets mening bör den ovan föreslagna reduceringen av studiemedlen kunna ersättas med en alternativ och större besparing inom studiemedelssystemet fr.o.m den 1 juli 1993. Därvid bör övervägas att minska bidragsdelen inom studiemedelssystemet med fyra procentenheter så att det totala studiemedelsbeloppet uppgår till 176 procent av basbeloppet. Vidare bör övervägas att slopa rätten till studiemedel vid deltidsstudier, eftersom deltidsstuderande i regel torde ha tillräckliga arbetsinkomster för att kunna bedriva sina studier utan studiemedel.
Kompensation till de sämst ställda pensionärerna
Höjt pensionstillskott
Pensionstillskotten har till syfte att ge en pensionär med låg eller liten ATP en viss lägsta garanterad nivå på pensionsförmånerna. Till en ålderspensionär utges pensionstillskott med högst 54 % av basbeloppet och till en förtidspensionär med högst 104 % av basbeloppet.
I samband med överenskommelsen om åtgärder för att stabilisera den svenska ekonomin utlovades att 500 miljoner kronor skulle tillföras de sämst ställda pensionärerna för att mildra effekterna av den generella reduceringen av pensionsförmånerna. I proposition 1992/93:134 om förändringar i de kommunala bostadstilläggen m.m. föreslås att 300 miljoner kronor används för att höja pensionstillskotten fr.o.m. den 1 januari 1993. För en ålderspensionär föreslås pensionstillskottet höjt till högst 55,5 % av basbeloppet reducerat med 2% och för en förtidspensionär till högst 105,5 % av basbeloppet reducerat med 2 %.
I motion 1992/93:Sf20 (delvis) av Berith Eriksson m.fl. (v) begärs att pensionstillskotten skall höjas den 1 februari 1993 och utges retroaktivt även för januari månad detta år.
Eftersom regeringens förslag innebär att pensionstillskotten skall höjas redan den 1 januari 1993 föranleder motion 1992/93:Sf20 i denna del ingen åtgärd.
Utskottet har ingen erinran mot den föreslagna höjningen av pensionstillskotten.
Kommunala bostadstillägg
Förlängd giltighet av lagen om särskilt kommunalt bostadstillägg
Särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension (SKBT) utges sedan den 1 januari 1991 till pensionärer som är berättigade till kommunalt bostadstillägg (KBT) och som på grund av storleken på sin pension och utgiften för bostaden inte når upp till Socialstyrelsens socialbidragsnorm. Lagen (1991:162) om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension tidsbegränsades vid sin tillkomst i avvaktan på förslag från kommittén för översyn av kommunalt bostadstillägg. I mars 1992 överlämnade kommittén sitt betänkande (SOU 1992:21) Bostadsstöd till pensionärer. Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom regeringskansliet. Enligt proposition 1992/93:36 om vissa frågor inom den kommunala ekonomin bedöms det förstatligande av bostadsstödet som föreslås av kommittén inte kunna genomföras under år 1993. Enligt proposition 1992/93:134 om förändringar i de kommunala bostadstilläggen m.m. är avsikten att ett förstatligande skall ske fr.o.m. år 1995.
I proposition 1992/93:116 föreslås att giltighetstiden för lagen om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension förlängs till utgången av år 1993.
Utskottet har ingen erinran mot förslaget.
Kommunalt bostadstillägg till folkpension för år 1993
Kommunalt bostadstillägg (KBT) är en inkomstprövad förmån. KBT utbetalas enligt grunder som kommunen bestämmer, men inkomstprövningen sker enligt regler som finns fastställda i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension. Enligt dessa regler skall förmånen minskas med 35 % av den del av den försäkrades årsinkomst som överstiger 1 000 kronor för en ensamstående pensionär resp. 1 500 kronor för ett pensionärspar. Som inkomst räknas inte folkpension eller ATP till den del pensionen föranlett minskning av pensionstillskottet eller vissa andra ersättningar. För en ålderspensionär räknas inte heller inkomst av anställning eller intäkt av aktiv näringsverksamhet som inkomst. Däremot beaktas förmögenhet vid inkomstprövningen.
I proposition 1992/93:134 föreslås en ändring i inkomstprövningsreglerna som innebär att för den del av pensionärens årsinkomst som överstiger ett och halvt basbelopp minskas KBT med 40 %. För inkomster under detta belopp är reglerna oförändrade.
Utskottet biträder förslaget.
Kommunerna erhåller enligt förordningen (1979:830) om statsbidrag till kommunalt bostadstillägg till folkpension statsbidrag med 25 % av sina kostnader för de kommunala bostadstilläggen (KBT) under förutsättning att kommunerna täcker minst 80 % av den del av månadskostnaden för bostaden som överstiger 80 men ej 1 900 kronor för ensamstående och 2 050 kronor för ett pensionärspar. Statsbidrag kan också utges för KBT till personer som bor på ålderdomshem eller sjukhem under förutsättning att KBT:t inte täcker bostadskostnader som utgör en del av en avgift för vars bestämmande endast pensionärens inkomst får läggas till grund.
Statsbidrag utgår vidare enligt förordningen (1991:228) om statsbidrag till särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension med 40 % av kommunens kostnader för särskilt kommunalt bostadstillägg (SKBT).
Under riksmötet 1991/92 beslutade riksdagen om ett nytt statligt utjämningsbidrag till kommunerna (prop. 1991/92:150 del II, bet. 1991/92:FiU29, rskr. 345). Härvid förutsattes bl.a. att bostadsstödet till pensionärer skulle överföras till statligt huvudmannaskap fr.o.m. den 1 januari 1993. För att ekonomiskt reglera denna förändring minskades den totala statsbidragsramen till kommunerna med 4 860 miljoner kronor för år 1993, vilket belopp motsvarade kommunernas statsbidragsberättigade nettokostnad för KBT under året.
I proposition 1992/93:116 föreslås att en kommun, utöver ordinarie statsbidrag till KBT, skall erhålla statsbidrag med 75% av kommunens kostnader för KBT under år 1993. Förslaget föranleds av att ett förstatligande av bostadsstödet inte bedöms kunna ske under år 1993. I propositionen föreslås också att statsbidraget till det särskilda kommunala bostadstillägget skall utges med 100 % av kommunens kostnader för detta bostadstillägg under år 1993.
I proposition 1992/93:134 återkommer regeringen med ett nytt förslag till statsbidrag till KBT fr.o.m. den 1 mars 1993. Anledningen är att regeringen bedömt att en viss del av de medel som avsatts för åtgärder för att stärka ekonomin för de pensionärer som har det sämst ställt skall användas för att förbättra de kommunala bostadstilläggen. De i propositionen föreslagna nya statsbidragsreglerna för KBT innebär att kommunen skall erhålla statsbidrag med 70 % av sina kostnader för den statsbidragsberättigade delen av KBT under förutsättning att kommunen enligt sina grunder för KBT ersätter minst 85 % av pensionärens bostadskostnader inom intervallet 150--2800 kronor/månad. Dessa regler skall vara desamma för en ensam pensionär som för ett pensionärspar. Vidare föreslås att statsbidrag inte skall utges för sådana delar av pensionärens kostnad som överstiger 95 % av bostadskostnaden. I propositionen framhålls att det i dag finns kommuner enligt vilkas grunder den statsbidragsgrundande bostadskostnaden täcks till 85--95 %. För att säkerställa att pensionärerna i dessa kommuner inte drabbas av minskade KBT till följd av de ändrade statsbidragsreglerna bör det i statsbidragsförordningen införas en bestämmelse av innebörd att kommuner med sådana bidragsgrunder förhindras att sänka nivåerna för sina KBT.
Enligt propositionen är den föreslagna procentsatsen för statsbidraget beräknad så att statsbidraget motsvarar statens kostnad för KBT enligt nu gällande regler, återläggning av de 4860 miljoner kronor som tidigare lyfts av kommunerna samt de särskilda medel som är avsatta för åtgärder inom KBT-området för pensionärer som har det sämst ställt. Den kostnad som skall betalas av kommunerna motsvarar dels den kostnad kommunerna har enligt nuvarande regelsystem, dels ytterligare 600 miljoner kronor som tas ur det utrymme om 700--900 miljoner kronor för ökat avgiftsuttag som kommunerna kan uppbära genom förslagen i proposition 1992/93:129 om avgifter inom äldre- och handikappomsorgen. Denna proposition har behandlats av socialutskottet i betänkande 1992/93:SoU12.
Någon ändring av statsbidraget till SKBT i förhållande till vad som föreslagits i proposition 1992/93:116 föreslås inte i proposition 1992/93:134.
Med anledning av förslaget i proposition 1992/93:134 om ändrat statsbidrag till KBT har väckts två motioner.
I motion 1992/93:Sf21 av Doris Håvik m.fl. (s) framhålls att det med hänsyn till de sämst ställda pensionärerna är angeläget att riksdagen kan fatta beslut om ett nytt bostadsstöd redan under år 1992. Motionärerna lägger fram ett alternativt förslag till statsbidragsregler för KBT, som de anser har en bättre fördelningsprofil och ligger inom ramen för samma ekonomiska utrymme som regeringens förslag. Motionärernas förslag innebär följande: Pensionären betalar en egenavgift om 180 kronor per månad. Pensionären får bidrag till hyreskostnaden däröver med 80 %. Bidrag (80 %) till hyreskostnader över 3 000 kronor per månad endast till den del av bostadsytan som är 70 kvm eller mindre. Pensionären garanteras en minimistandard. En pensionär med ingen eller låg ATP skall ha 3 500 kronor per månad att leva av när hyran är betald.
Motionärerna begär att riksdagen beslutar om ett bostadsstöd till pensionärer i enlighet med det anförda.
Berith Eriksson m.fl. (v) begär i motion 1992/93:Sf20 i denna del ett tillkännagivande om att pensionärerna skall få kompensation genom att KBT höjs redan fr.o.m. den 1 februari 1993 och att det högre KBT:t skall utges retroaktivt även för januari 1993.
Utskottet har prövat om det förslag som lagts fram i motion 1992/93:Sf21 eller delar av det skulle leda till ett bättre bostadsstöd för pensionärerna. Utskottet har funnit att förslaget främst i den del det avser KBT för bostadskostnader över 3 000 kronor skulle vara särskilt gynnsamt för den som har hög inkomst och bor i en dyr lägenhet. Den föreslagna höjningen av den undre gränsen, det s.k. golvet, skulle också medföra en betydande fördyring för de sämst ställda pensionärerna. Utskottet kan vid sina beräkningar av kostnaderna för förslaget inte heller finna att dessa håller sig inom ramen för tillgängligt utrymme för statsbidrag till KBT. Däremot har utskottet funnit att det kan finnas utrymme för att höja den övre gränsen i det statsbidragsberättigade intervallet till 3000 kronor och utskottet föreslår en sådan höjning. I övrigt förordar utskottet att propositionens förslag genomförs och avstyrker bifall till motion 1992/93:Sf21.
Utskottet kan med hänsyn till att kommunerna behöver få en skälig tid att förbereda genomförandet av de ändrade reglerna inte heller tillstyrka motion 1992/93:Sf20 i denna del.
Anslagsfrågor
Förslagen om ändrade statsbidrag till KBT och SKBT och höjda pensionstillskott föranleder ökade kostnader under innevarande budgetår för anslaget Bidrag till kommunala bostadstillägg till folkpension med 2 500 miljoner kronor, för anslaget Förtidspensioner med 29 miljoner kronor, för anslaget Ålderspensioner med 119 miljoner kronor och för anslaget Efterlevandepensioner till vuxna med 2 miljoner kronor. Medel härför föreslås i proposition 1992/93:134 bli anvisade på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln.
Utskottet biträder förslagen.
Lagförslagen
Utskottets avstyrkan av förslaget i proposition 1992/93:31 om att arbetsgivare skall kunna utge kompensation med 10 % när sjukpenning utges efter den 90:e dagen i ett sjukfall föranleder ändringar i 3 kap. 4 och 16 §§ i det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring.
Vidare lägger utskottet, i stället för det i proposition 1992/93:31 framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1992:000) om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter, fram ett eget förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter till följd av de ändringar i samma lag som framgår av finansutskottets betänkande 1992/93:FiU1.
Lagförslagen 5 och 8 i proposition 1992/93:136 har överlämnats till skatteutskottet och behandlas i betänkande 1992/93:SkU18.
Utskottets förlag att utmönstra begreppet "särskilt basbelopp" föranleder ändringar i följande lagförslag:
Lagförslagen 1 och 3 i proposition 1992/93:116
Lagförslagen 2, 3 och 4 i proposition 1992/93:134
Lagförslag 4 i proposition 1992/93:31
I utskottets lagförslag har de tre olika lagförslagen om ändring i lagen (1969:205) om pensionstillskott sammanförts till ett lagförslag.
Hemställan
Utskottet hemställer
1. beträffande ersättning vid sjukdom m.m. att riksdagen med anledning av proposition 1992/93:31 i denna del och med avslag på motion 1992/93:SfU14 i denna del dels antar de i propositionen framlagda förslagen till 1. lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring med den ändringen dels att 3 kap. 4 § andra stycket erhåller följande lydelse:
Om den försäkrade av arbetsgivaren erhåller lön under sjukdom för samma tid som sjukpenningen avser, skall sjukpenning som utges till och med den nittionde dagen i sjukperioden minskas med det belopp som lönen under sjukdom överstiger 10 procent av vad den försäkrade skulle ha fått i lön om han varit i arbete och sjukpenning som utges för tid därefter minskas med hela lönen under sjukdom. Till den del lönen under sjukdom utges i förhållande till lön i arbete som för år räknat överstiger den högsta sjukpenninggrundande inkomst som kan beräknas enligt 2 § skall minskning dock endast ske med belopp som överstiger 75 procent av lönen i arbete när sjukpenning utges med den procentandel som anges i första stycket 2, 90 procent av lönen i arbete när sjukpenning utges från och med den fjärde till och med den nittionde dagen med den procentandel som anges i första stycket 3, 80 procent av lönen i arbete när sjukpenning utges från och med den nittioförsta till och med den trehundrasextiofemte dagen med den procentandel som anges i första stycket 3 och 70 procent av lönen i arbete för tid därefter när sjukpenning utges med den procentandel som anges i första stycket 4. dels att 3 kap. 16 § sjätte stycket erhåller följande lydelse.
Sjukpenning som betalas ut enligt denna paragraf till en arbetsgivare skall minskas med lön under sjukdom som arbetsgivaren utger till arbetstagaren för samma tid som sjukpenningen avser, dock endast med den del av lönen under sjukdom som överstiger lönen i arbetet med 75 procent när sjukpenning utges med den procentandel som anges i 4 § första stycket 2, med 90 procent när sjukpenning utges från och med den fjärde till och med den nittionde dagen i sjukperioden med den procentandel som anges i 4 § första stycket 3, med 80 procent när sjukpenning utges från och med den nittioförsta till och med den trehundrasextiofemte dagen i sjukperioden med den procentandel som anges i 4 § första stycket 3 och med 70 procent för tid därefter när sjukpenning utges med den procentandel som anges i 4 § första stycket 4. Härvid har bestämmelserna i 4 § tredje och femte styckena motsvarande tillämpning.
3. lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension, 4. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 5. lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, 6. lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, 7. lag om ändring i lagen (1992:680) om ändring i uppbördslagen (1953:272).
delssom sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om ersättningsnivån 70 %, res. 1 (s) res. 2 (nyd) men. (v) - delvis
2. beträffande medel för rehabiliteringsåtgärder att riksdagen avslår motionerna 1991/92:Sf291, 1991/92:Fi209 yrkande 13 och 1992/93:Sf6 yrkande 2, men. (v) - (delvis)
3. beträffande ersättning vid rehabilitering att riksdagen avslår motion 1992/93:Sf7 yrkande 4,
4. beträffande handläggning av rehabiliteringsärenden att riksdagen avslår motion 1991/92:Sf284,
5. beträffande rehabiliteringstjänster för psykologisk utredning m.m. att riksdagen avslår motionerna 1991/92:Sf257 i denna del och 1991/92:Sf285 yrkande 2,
6. beträffande Rygginstitutet att riksdagen avslår motion 1991/92:Sf244,
7. beträffande arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:31 i denna del och med avslag på motion 1992/93:Sf14 i denna del antar det av utskottet i bilaga 2 framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1992:000) om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter, res. 3 (nyd) - villk. men. (v) - delvis
8. beträffande allmän sjukförsäkringsavgift att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:136 och med anledning av motionerna 1992/93:Sf18 samt med avslag på motion 1992/93:Sf19 antar de i propositionen framlagda förslagen till 1. lag om allmän sjukförsäkringsavgift, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 3. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370), 4. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, 5. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 6. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324), res. 4 (s) men. (v) - delvis
9. beträffande minskade utbetalningar av pensioner att riksdagen med anledning av proposition 1992/93:116 i denna del och med avslag på motion 1992/93:Sf12 antar dels det av utskottet i bilaga 2 framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, dels det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring,
men. (v) - delvis
10. beträffande pensioner och arbetsskadelivräntor att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf13 som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört,
11. beträffande studiestöd att riksdagen antar det av utskottet i bilaga 3 framlagda förslaget till lag om ändring i studiestödslagen (1973:349),
12. beträffande pensionstillskott att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:134 i denna del och med avslag på motion 1992/93:Sf20 i denna del dels antar de av utskottet i bilaga 2 framlagda förslagen till 1. lag om ändring i lagen (1992:000) om ändring i lagen (1969:205) om om pensionstillskott, 2. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, dels antar det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) med den ändringen att p. 1 andra stycket av anvisningarna till 48 § erhåller följande lydelse: För gift skattskyldig, som uppburit folkpension med belopp som tillkommer gift vars make uppbär folkpension, uppgår det särskilda grundavdraget till 134,0 procent av basbeloppet enligt 1 kap. 6§ lagen (1962:381) om allmän försäkring, minskat enligt tredje stycket samma lagrum. För övriga skattskyldiga uppgår avdraget till 151,5 procent av sistnämnda belopp. Avdrag med 151,5 procent av sistnämnda belopp tillkommer också gift skattskyldig, som under viss del av beskattningsåret uppburit folkpension med belopp som tillkommer gift vars make uppbär folkpension och under återstoden av året uppburit folkpension med belopp som tillkommer gift vars make saknar folkpension.
13. beträffande särskilt kommunalt bostadstillägg att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:116 i denna del antar det i propositionen framlagda förslaget till lag om fortsatt giltighet av lagen (1991:162) om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension,
14. beträffande inkomstprövning att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:134 i denna del antar det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension,
15. beträffande statsbidrag till kommunalt bostadstillägg för tid fr.o.m. den 1 mars 1993 att riksdagen med anledning av proposition 1992/93:134 i denna del och motionerna 1992/93:Sf20 i denna del och 1992/93:Sf21 som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om statsbidrag till kommunalt bostadstillägg till folkpension för tid fr.o.m. den 1 mars 1993, res. 5 (s)
16. beträffande medelsanvisning att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:134 i denna del 1. till Bidrag till kommunala bostadstillägg till folkpension på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag på 2500000000 kronor, 2. till Förtidspensioner på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag på 29000000 kronor, 3. till Ålderspensioner på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag på 119000000 kronor, 4. till Efterlevandepensioner till vuxna på tilläggsbudget 1 till statsbudgeten för budgetåret 1992/93 under femte huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag på 2000000 kronor.
Stockholm den 9 december 1992
På socialförsäkringsutskottets vägnar
Gullan Lindblad
I beslutet har deltagit: Gullan Lindblad (m), Doris Håvik (s), Margit Gennser (m), Birgitta Dahl (s), Sigge Godin (fp), Börje Nilsson (s), Karin Israelsson (c), Lena Öhrsvik (s), Hans Dau (m), Nils-Olof Gustafsson (s), Pontus Wiklund (kds), Leif Bergdahl (nyd), Margareta Israelsson (s), Gustaf von Essen (m) och Widar Andersson (s).
Från Vänsterpartiet, som inte företräds av någon ordinarie ledamot i utskottet, har suppleanten Berith Eriksson (v) närvarit vid den slutliga behandlingen av ärendet.
Reservationer
1. Ersättning vid sjukdom m.m. (mom. 1)
Doris Håvik, Birgitta Dahl, Börje Nilsson, Lena Öhrsvik, Nils-Olof Gustafsson, Margareta Israelsson och Widar Andersson (alla s) anser
dels att den del av utskottets yttrande som på s. 13 börjar med "Vad gäller" och slutar med "denna del." bort ha följande lydelse:
Utskottet har ingen erinran mot förslaget i propositionen om att arbetsgivarna skall tillåtas att kompensera arbetstagare vid sjukdom med 10 % även efter sjuklöneperiodens slut utan att sjukpenningen minskas.
dels att moment 1 i utskottets hemställan bort ha följande lydelse:
1. beträffande ersättning vid sjukdom m.m. att riksdagen med bifall till proposition 1992/93:31 i denna del och med avslag på motion 1992/93:SfU14 i denna del
dels antar de i propositionen framlagda förslagen till
1. lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 3. lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension, 4. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 5. lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, 6. lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, 7. lag om ändring i lagen (1992:680) om ändring i uppbördslagen (1953:272),
dels som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om ersättningsnivån 70 %,
2. Ersättning vid sjukdom m.m. (mom.1)
Leif Bergdahl (nyd) anser
dels att den del av utskottets yttrande som på s. 12 börjar med "Som inledningsvis" och på s. 13 slutar med "1992/93:Sf14" bort ha följande lydelse:
I motion 1992/93:Fi36 (nyd) som väckts med anledning av proposition 1992/93:50 om åtgärder för att stabilisera den svenska ekonomin har yrkats avslag på riktlinjerna för förändringar av sjukförsäkringen och sjuklönesystemet genom införande av en karensdag och ändrade ersättningsnivåer. I motionen har i stället förordats riktlinjer som innebär ett genomförande av det förslag som lades fram under föregående riksmöte i motion 1991/92:Fi42 som ett bättre alternativ till karensdagar. I enlighet med vad som anfördes i denna motion anser utskottet att ersättningen vid arbetsskada av annan anledning än grov försummelse och vid vård av barn kan sänkas till 80 % och vid yrkesinriktad rehabilitering till 90 %. Under de första två veckorna skall ersättning endast utges med 67 %.
På grund av det anförda anser utskottet att förslagen i denna del i proposition 1992/93:31 bör avslås.
dels att moment 1 i utskottets hemställan bort ha följande lydelse:
1. beträffande ersättning vid sjukdom m.m. att riksdagen med anledning av motion 1992/93:Sf14 i denna del beträffande de i proposition 1992/93:31 framlagda förslagen dels avslår förslagen till 1. lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön, 2. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 3. lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, 4. lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare,
dels antar förslagen till 1. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring utom i vad avser 3 kap. med undantag av 3 kap. 7 §, 4 kap., 21 kap. och 22 kap. 2. lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension,
3. lag om ändring i lagen (1992:680) om ändring i uppbördslagen (1953:272),
3. Arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen (mom.7) (under förutsättning av bifall till reservation 2)
Leif Bergdahl (nyd) anser
att moment 7 i utskottets hemställan bort ha följande lydelse:
7. beträffande arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen att riksdagen med anledning av motion 1992/93:Sf14 i denna del avslår det i proposition 1992/93:31 framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter.
4. Allmän sjukförsäkringsavgift (mom. 8)
Doris Håvik, Birgitta Dahl, Börje Nilsson, Lena Öhrsvik, Nils-Olof Gustafsson, Margareta Israelsson och Widar Andersson (alla s) anser
dels att den del av utskottets yttrande som på s. 19 börjar med "Enligt den" och slutar med " motion 1992/93:Sf18" bort ha följande lydelse:
Förslaget om en ny allmän sjukförsäkringsavgift grundar sig på överenskommelsen mellan Regeringen och Socialdemokraterna och om en ny modell för sjuk- och arbetsskadeförsäkringen. Avsikten är att tillsätta en beredning för att pröva möjligheterna att lyfta ut försäkringen ur budgeten och ge arbetsmarknadens parter huvudansvaret för försäkringen. Ett grundläggande skydd för alla medborgare skall garanteras i lag, och försäkringen skall i successivt avtagande grad finansieras med statsbidrag. I takt med att statsbidragen minskar skall finansieringsbehovet tillgodoses med arbetsgivar- eller egenavgifter efter parternas överenskommelse. Man åstadkommer därmed ett tydligare samband mellan avgifter och förmåner och att villkoren automatiskt anpassas till ekonomiska förändringar.
Den nu föreslagna sjukförsäkringsavgiften skall ses som ett första steg mot den nya försäkringsmodellen och skall enligt propositionen utgå med 0,95% på förvärvsinkomster upp till 7,5 basbelopp.
Som framhålls i motion 1992/93:Fi35 av Ingvar Carlsson m.fl. (s) med anledning av proposition 1992/93:50 om åtgärder för att stabilisera den svenska ekonomin har Socialdemokraterna genom sin överenskommelse med regeringen lyckats avvärja planerna på att ytterligare undergräva de offentliga finanserna och också framgångsrikt kunna hävda viktiga fördelningspolitiska mål. När det gäller den skisserade socialförsäkringsreformen har det från Socialdemokraternas sida setts som angeläget att åstadkomma en långsiktig reformering så att försäkringssystemet när det är fullt utbyggt betalas av den arbetande delen av befolkningen. Bördorna skall bäras av dem som är friska och har arbete, inte av dem som är sjuka, arbetslösa eller skadade av arbetet. Enligt utskottets uppfattning går det att genomföra den aktuella förändringen av systemet under fördelningspolitiskt sett acceptabla former. Dessa frågor kommer att övervägas närmare av den kommitté som skall arbeta med dessa frågor.
När nu en allmän sjukförsäkringsavgift skall införas är det enligt utskottets uppfattning viktigt att denna avgift utformas på ett sätt som inte strider mot de angivna målsättningarna. Regeringens förslag innebär att förslaget får en helt oacceptabel fördelningsprofil. För den som har låga inkomster blir avgiften kännbar, och höginkomsttagarna med 50% i marginalskatt får fördelar som ej varit avsedda. Härtill kommer ett betydande skattebortfall för kommunerna, och detta skattebortfall måste givetvis kompenseras. Regeringens förslag att avgiften skall vara avdragsgill vid beskattningen leder till byråkratiskt krångel, såväl för kommunerna, statsverket, skattemyndigheterna och de enskilda personerna. Resultatet blir också en onödig rundgång med avgifter, avdrag och en schablonmässig och slumpartad skattekompensation till kommunerna. Olägenheterna med den föreslagna ordningen blir särskilt påtagliga i övergången till det nya systemet.
När det gäller effekterna för den enskilde kan det framhållas att skatteavdraget får väsentligt mindre betydelse för låginkomsttagarna än för höginkomstagarna. Detta av två skäl: dels är låginkomsttagarnas marginalskatt väsentligt lägre än höginkomsttagarnas, dels blir skattelättnaden lägre för att den beräknas på ett lägre belopp. Som framgår av diagrammet nedan medför regeringens avdragskonstruktion resultat som måste framstå som en obegriplig orättvisa.
Som anförs i motion 1992/93:Sf18 av Doris Håvik m.fl. (s) bör avgiften av rättviseskäl utformas som en icke avdragsgill nettoavgift som är lika för alla. Som framgår av vad som nyss anförts finns det även andra starka skäl för motionärernas förslag. Avgiften kan på detta sätt begränsas och bli lika för alla. Skillnaderna mellan de båda förslagen framgår klart av diagrammet. Ändå ger motionärernas förslag minst samma statsfinansiella utfall.
Avgiften bör alltså utgå i form av ett nettobelopp utan avdragsrätt vid beskattningen. Procentsatsen blir med denna utformning 0,60 % i avrundat tal.
dels att moment 8 i utskottets hemställan bort ha följande lydelse:
8. beträffande allmän sjukförsäkringsavgift att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf18 och med anledning av proposition 1992/93:136 samt med avslag på motion 1992/93:Sf19, dels antar de i propositionen framlagda förslagen till 1. lag om allmän sjukförsäkringsavgift med den ändringen i 1 § andra stycket att orden "0,95 procent" byts ut mot "0,6 procent", 2. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272) med de ändringarna att 12 § utgår ur lagförslaget och att orden "avdrag för avgift enligt lagen (1992:000) om allmän sjukförsäkringsavgift och" utgår ut 4 §, 3. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324) dels avslår det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, dels med avslag på regeringens förslag antar följande
Förslag till Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)
Härigenom föreskrivs att sist i 20 § andra stycket kommunalskattelagen (1928:370) skall införas orden "avgift enligt lagen (1992:000) allmän sjukförsäkringsavgift".
Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993 och tillämpas första gången vid 1994 års taxering.
5. Statsbidrag till kommunalt bostadstillägg för tid fr.o.m. den 1 mars 1993 (mom. 15)
Doris Håvik, Birgitta Dahl, Börje Nilsson, Lena Öhrsvik, Nils-Olof Gustafsson, Margareta Israelsson och Widar Andersson (alla s) anser
dels att den del av utskottets yttrande som på sid. 24 börjar med "Utskottet har" och slutar med "motion 1992/93:Sf21" bort ha följande lydelse.
Utskottet anser att den i propositionen föreslagna modellen för ökat KBT inte tar tillräcklig hänsyn till sådana pensionärer som har höga boendekostnader. Utskottet föreslår i stället en annan modell för bostadsstödet som ger en bättre fördelningsprofil. Förslaget ligger inom ramen för samma ekonomiska utrymme som regeringens förslag och innebär att pensionären betalar en egenavgift om 180 kronor per månad. Pensionären får bidrag till hyreskostnader över detta belopp med 80%. För den del av hyreskostnaden som överstiger 3000 kronor per månad skall bidrag med 80% dock endast utges för den del av bostadsytan som är 70 kvm eller mindre. Pensionären skall också garanteras en minimistandard, som innebär att en pensionär med ingen eller låg ATP skall ha kvar 3500 kronor per månad att leva av när hyran är betald. Utskottet finner det viktigt att bostadsstödet utformas så att det inte är kostnadsdrivande. Detta uppnås genom den föreslagna modellen med en rörlig egenavgift och ytstorlek som tak. Genom att kombinera detta med en minimistandardgaranti blir effekten att den som har pengar själv får bidra till sin boendestandard samt att det minskande antalet pensionärer med låga inkomster får en reell möjlighet till ett bra boende.
En ytterligare fördel med detta förslag är att man får den önskvärda effekten att man kan stimulera byggandet, som därmed kan ge en sysselsättning jämnt fördelade över landet.
Förslaget möjliggör också ett förstatligande av KBT redan fr.o.m. den 1 mars 1993.
dels att moment 15 i utskottets hemställan bort ha följande lydelse:
15. beträffande statsbidrag till kommunalt bostadstillägg för tid fr.o.m. den 1 mars 1993 att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf21 och med anledning av proposition 1992/93:134 i denna del samt med avslag på motion 1992/93:Sf20 i denna del som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört.
Särskilt yttrande
Doris Håvik, Birgitta Dahl, Börje Nilsson, Lena Öhrsvik, Nils-Olof Gustafsson, Margareta Israelsson och Widar Andersson (alla s) anför:
Vi anser att kostnaderna för höjningen av pensionstillskotten blivit otillfredsställande belysta i proposition 1992/93:134. Av propositionen framgår att förslaget beräknas medföra en ökning av kostnaderna för pensionstillskott med 300 miljoner kronor för år räknat. Det anges vidare att förslaget föranleder konsekvensändringar vad beträffar det särskilda grundavdraget i dels lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, dels kommunalskattelagen (1928:370). Någon beräkning av vilka ekonomiska konsekvenser förslaget föranleder i detta avseende redovisas dock inte. Enligt riksdagens beslut (proposition 1991/92:150 del II bet. 1991/92:FiU29, rskr. 1991/92:345 ) skall den s.k. finansieringsprincipen iakttas vad gäller de finansiella relationerna mellan stat och kommun. Det innebär att regeringsförslag inte får leda till kostnadsövervältring från staten till kommunerna. Vad höjningen av pensionstillskotten medför i form av minskade skatteintäkter för kommunerna finns dock ej redovisad. En sådan minskning av skatteintäkter för kommunernas del skall enligt finansieringsprincipen återföras till kommunerna, och vi anser att det borde ha funnits ekonomiska beräkningar även i det avseendet i propositionen.
Meningsyttring av suppleant
Meningsyttring får avges av suppleant från Vänsterpartiet eftersom partiet inte företräds av ordinarie ledamot i utskottet.
Berith Eriksson (v) anför:
Propositionerna som behandlas i betänkandet är en följd av den överenskommelse som träffades mellan regeringen och Socialdemokraterna om åtgärder mot den ekonomiska krisen. Vänsterpartiet avvisar förslagen om nedsättning av nivåerna för sjukersättning och införandet av en karensdag, minskning av pensionsutbetalningarna och införande av en egenavgift inom sjukförsäkringen.
Beträffande ändringarna i sjuklöne- och sjukförsäkringssystemen anser vänsterpartiet att förslaget om en karensdag drabbar orättvist. Det slår hårdast mot dem som har ohälsosamma arbetsmiljöer eller sådana arbeten inom vården eller livsmedelsindustrin där det är omöjligt att vara på arbetet med t.ex. en förkylning. Jag anser också att nuvarande kompensationsnivåer för sjukpenning och rehabiliteringspenning bör behållas. Vänsterpartiet förordade redan under den allmänna motionstiden en modell som innebar en nedsättning av inkomsttaket för sjuk- och föräldraförsäkringen från 7,5 basbelopp till 5,5 basbelopp. Jag förordar att en sådan modell skall införas, men för att få en klarare fördelningsprofil i krispaketet föreslår jag att inkomsttaket sätts ner till 5 basbelopp. En sådan nedsättning innebär att alla som tjänar mer än 14 000 kronor i månaden får samma sjuk- och föräldrapenning. Detta beräknas kunna ge en besparing på 2 miljarder kronor. Ett problem i sammanhanget är att besparingen i stor utsträckning tillfaller arbetsgivarna på grund av systemet med sjuklön. För att statskassan till fullo skall kunna tillgodogöra sig pengarna måste arbetsgivaravgifterna höjas i motsvarande grad.
Mot denna bakgrund anser jag att utskottet beträffande ersättning vid sjukdom m.m. (mom. 1) och höjd arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen (mom. 7) skall avslå proposition 1992/93:31.
Rehabiliteringsverksamheten (mom. 2) hindras av andra orsker än det stora antalet arbetsskador. Jag anser att åtgärder i första hand bör sättas in för att förbättra arbetsmiljöerna och att ansvaret för rehabilitering i princip borde vara ett arbetsgivaråtagande. De nuvarande rehabiliteringshindren består bl.a. i problemen med de långa handläggningstiderna vid försäkringskassornas prövning av arbetsskadeärendena och brister inom sjukvården. Det finns få rehabiliteringskliniker och dessa är dåligt utrustade. En förutsättning för att rehabiliteringsverksamheten skall bli effektiv är att handläggningen sker snabbt och att verksamheten inte formaliseras. För att komma till rätta med rehabiliteringshindren måste ekonomiska och personella resurser tillföras sjukvården och försäkringskassorna. Vad jag anfört i denna del bör riksdagen med bifall till motionerna 1991/92:Fi209 yrkande 13 och 1992/93:Sf6 yrkande 2 samt med anledning av motion 1991/92:Sf291 som sin mening ge regeringen till känna.
Införandet av en allmän sjukförsäkringsavgift (mom. 8) är, som jag ser det, ett led i att införa en avgiftsfinansierad och arbetslivsanknuten sjuk- och arbetsskadeförsäkring som läggs utanför statens budget. Jag anser att förslaget att låta hela sjuk- och arbetsskadeförsäkringen övertas av arbetsmarknadens parter är problematiskt. Vid en eventuell förändring av systemet måste övergången få ta tid, och det måste finnas kvar en statligt garanterad grundnivå. Jag vill också tillägga att de som av någon anledning utestängs från arbetslivet kommer att få en sämre ställning i ett försäkringssystem som vilar på egenavgifter och är arbetslivsanknutet. Mot den bakgrunden anser jag att utskottet bort avslå proposition 1992/93:136. Om riksdagen bifaller propositionen så anser jag att motion 1992/93:Sf18 (s) bör bifallas. Jag delar motionärernas uppfattning att en egenavgift inom sjukförsäkringen bör vara en icke avdragsgill avgift. En sådan modell ger en bättre fördelningsprofil än den modell där avgiften är avdragsgill.
Förslaget att minska utbetalningar av pensioner till 98 % av basbeloppet under år 1993 (mom. 9) kan jag inte biträda av konjuktur- och fördelningspolitiska skäl. Även proposition 1992/93:116 bör därför avslås av riksdagen.
Krispaketets effekter leder i dag till ökade kostnader på närmare 1000 kronor i månaden för varje student (minskad köpkraft 140 kronor, hyreshöjningar 150--200 kronor, ingen momssänkning tillsammans med höjd matmoms 300 kronor samt devalveringseffekten med höjda priser på bl.a. utländsk kurslitteratur 300 kronor). Studenterna tar alltså, liksom pensionärer och andra svaga grupper, redan nu ett stort ansvar för krisens effekter, och det finns ingen anledning att ytterligare spä på den ekonomiska bördan. Studentkollektivet är samtidigt en av de grupper i samhället som har svårast att dra ner på de egna utgifterna, eftersom studiemedlen redan är så knappt tilltagna att de allra flesta lever på marginalen. Många kostnader är det dessutom snart sagt omöjliga för den enskilde att påverka: kurslitteratur måste inköpas; den kärva studentbostadssituationen leder till förhållandevis dyra studentbostadskontrakt och hutlös andrahandsuthyrning; de många ensamhushållen ger dyra hushållskostnader, och även resor till och från hemorter långt från högskoleorten kostar pengar. Jag motsätter mig därför en minskning av basbeloppet med 2 % inom studiestödsområdet.
Utbildningsdepartementets öppna attityd till högskoleprivatisering och kursavgifter ger enligt min mening ett skrämmande framtidsperspektiv vad avser social snedrekrytering och ekonomiska sorteringsmekanismer. Den besparing som socialförsäkringsutskottet enats om att pröva senare avser studiemedlens bidragsdel, vilket kommer att leda till ett den enskilde tvingas låna mer för att kompensera sig. Många studenter kommer att tvingas till en ytterligare ökad och mycket dyr skuldsättning i en tid då andra samhällsgrupper uppmanas att spara i stället för att låna.
Utskottet avser också att pröva om deltidsstudiemedlen helt kan slopas. Om så skulle bli fallet innebär det att ekonomiskt svaga grupper får det än svårare att studera. Många deltidsstuderande som klarar inkomstprövningen för deltidsstudiemedel är småbarnsföräldrar, och denna grupp stängs med en sådan förändring ute från att påbörja eller fortsätta högre studier.
Mot bakgrund av det anförda anser jag att moment 11 i utskottets hemställan borde ha utgått och att utskottet under momenten 1, 2, 7, 8 och 9 borde ha hemställt:
1. beträffande ersättning vid sjukdom m.m. att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf14 i denna del avslår de i proposition 1992/93:31 framlagda förslagen till
1. lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 3. lag om ändring i lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension, 4. lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 5. lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, 6. lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, 7. lag om ändring i lagen (1992:680) om ändring i uppbördslagen (1953:272),
2. beträffande medel för rehabiliteringsåtgärder att riksdagen med bifall till motionerna 1991/92:Fi209 yrkande 13 och 1992/93:Sf6 yrkande 2 och med anledning av motion 1991/92:Sf291 som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört,
7. beträffande arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen (under förutsättning av bifall till yrkande 1 ovan) att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf14 i denna del avslår det i proposition 1992/93:31 framlagda förslaget till lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter,
8. beträffande allmän sjukförsäkringsavgift att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf19 och med anledning av motion 1992/93:Sf18 avslår de i proposition 1992/93:136 framlagda förslagen till
1. lag om allmän sjukförsäkringsavgift, 2. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 3. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370), 4. lag om ändring i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt, 5. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 6. lag om ändring i taxeringslagen (1990:324),
9. beträffande minskade utbetalningar av pensioner att riksdagen med bifall till motion 1992/93:Sf12 avslår de i proposition 1992/93:116 framlagda förslagen till 1. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2. lag om ändring i lagen (1979:84) om delpensionsförsäkring,
I proposition 1992/93:31 framlagda lagförslag
Bilaga 1
>SI proposition 1992/93:116 framlagda lagförslag
I proposition 1992/93:134 framlagda lagförslag
I proposition 1992/93:136 framlagda lagförslag
Av utskottet framlagda lagförslag
Bilaga 2
1 Förslag till Lag om ändring i lagen (1992:000) om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter Härigenom föreskrivs att 2 kap. 1 § lagen (1981:691) om socialavgifter i paragrafens lydelse enligt lagen (1992:000) om ändring i nämnda lag samt ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (1992:000) om ändring i samma lag skall ha följande lydelse.
Nuvarande lydelse1 Föreslagen lydelse 2 kap. 1 §
En arbetsgivare skall på En arbetsgivare skall på det avgiftsunderlag som anges det avgiftsunderlag som anges i 3--5§§ för varje i 3--5§§ för varje år betala år betala
1. sjukförsäkringsavgift 1. sjukförsäkringsavgift med 7,80 procent, med 8,43 procent,
2. folkpensionsavgift 5,66 2. folkpensionsavgift med 5,66 procent, procent,
3. tilläggspensionsavgift 3. tilläggspensionsavgift efter den procentsats som efter den procentsats som anges i särskild lag, anges i särskild lag,
4. delpensionsavgift med 0,20 4. delpensionsavgift med 0,20 procent, procent,
5. arbetsskadeavgift med 1,38 5. arbetsskadeavgift med 1,38 procent, procent,
6. arbetsmarknadsavgift med 6. arbetsmarknadsavgift med 2,12 procent, 2,12 procent,
7. arbetsskyddsavgift med 0,17 7. arbetarskyddsavgift med procent, 0,17 procent
8. lönegarantiavgift med 8. lönegarantiavgift med 0,20 procent, 0,20 procent.
Arbetsgivare som avses i 1 kap. 2§ andra stycket skall dock beträffande ersättning som avses i 11 kap. 2§ första stycket m och femte stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring betala endast tilläggspensionsavgift. Staten betalar inte arbetsskadeavgift.
Denna lag träder i kraft 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993. Äldre den 1 januari 1993. 2. bestämmelser gäller Äldre bestämmelser fortfarande i fråga om gäller fortfarande i avgifter som avser tid före fråga om avgifter som avser ikraftträdandet. tid före ikraftträdandet. 3. Utan hinder av 2 kap. 1 § skall sjukförsäkringsavgiften för år 1993 utgöra 8,27 procent.
1 Lydelse enligt 1992/93:FiU1.
2 Förslag till
Lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring
Härigenom föreskrivs att 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring1 skall ha följande lydelse:
Regeringens förslag Utskottets förslag
1 kap. 6§2
Inom den allmänna Inom den allmänna försäkringen skall de försäkringen skall de beräkningar, som anges i beräkningar, som anges i denna lag, göras med denna lag, göras med anknytning till ett basbelopp. anknytning till ett basbelopp. Vissa beräkningar skall Vissa beräkningar skall dock göras med anknytning dock göras enligt vad som till ett särskilt basbelopp anges i tredje stycket. enligt vad som anges i tredje stycket.
Basbeloppet fastställs av regeringen för varje år och utgör 29700 kronor multiplicerat med det tal (jämförelsetal) som anger förhållandet mellan det allmänna prisläget i oktober året före det som basbeloppet avser och prisläget i oktober 1989. Därvid skall bortses från de prisförändringar som följer av ändringar av den statliga fastighetsskatten, av indirekta skatter och av räntebidrag inom bostadsbidragssystemet, allt i den mån åtgärderna vidtagits för att finansiera den sänkning av den statliga inkomstskatten som genomförs åren 1990 och 1991. Basbeloppet avrundas till närmaste hundratal kronor.
Det särskilda basbeloppet Det enligt andra stycket utgör det enligt andra fastställda beloppet skall stycket fastställda minskas med två procent vid beloppet minskat med två beräkning av procent och används vid beräkning av a) folkpension i form av ålderspension, förtidspension och efterlevandepension enligt 6--8 kap. samt änkepension, barnpension och barntillägg som uppbärs med stöd av övergångsbestämmelserna till lagen (1988:881) om ändring i denna lag, b) allmän tilläggspension i form av ålderspension, förtidspension och efterlevandepension enligt 12--14 kap. samt änkepension och barnpension som uppbärs med stöd av övergångsbestämmelserna till lagen (1988:881) om ändring i denna lag.
I fråga om I fråga om efterlevandepension som efterlevandepension som utgörs av barnpension skall utgörs av barnpension skall det särskilda basbeloppet någon minskning enligt inte användas när det tredje stycket inte göras gäller den beloppsgräns när det gäller den som anges i 8kap. 3§ andra beloppsgräns som anges i meningen. 8kap. 3§ andra meningen.
Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993 och tillämpas första gången på förmåner som beräknas med ledning av basbeloppet för år 1993.
1 Lagen omtryckt 1982:120. 2 Senaste lydelse 1990:656.
3 Förslag till
Lag om ändring i lagen (1992:000) om ändring i lagen (1969:205) om pensionstillskott
Härigenom föreskrivs att 2 och 2 a §§ lagen (1969:205) om pensionstillskott i paragrafernas lydelse enligt lagen (1992:000) om ändring i nämnda lag samt ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (1992:000) om ändring i samma lag skall ha följande lydelse.
Nuvarande lydelse1 Utskottets förslag
2§
Pensionstillskottet till Om inte annat följer av ålderspension, bestämmelserna i andra och omställningspension, tredje styckena eller i 2 b särskild § är pensionstillskottet efterlevandepension eller till ålderspension, änkepension är omställningspension, femtiofyra procent av särskild basbelopppet enligt 1 kap. efterlevandepension eller 6§ lagen (1962:381) om änkepension femtiofem och allmän försäkring, om en halv procent av basbeloppet inte annat följer av enligt 1 kap. 6§ lagen bestämmelserna i andra och (1962:381) om allmän tredje styckena eller i 2 b försäkring minskat §. enligt tredje stycket samma lagrum.
För den som har börjat att ta ut sin ålderspension tidigare eller senare än den månad under vilken han fyller sextiofem år är pensionstillskottet det belopp som framkommer om det i första stycket angivna procenttalet minskas eller ökas i motsvarande mån som pensionen skall minskas eller ökas enligt 6 kap. lagen om allmän försäkring.
Pensionstillskottet till Pensionstillskottet till änkepension, som enligt 8 änkepension, som enligt 8 kap. 4 § andra eller tredje kap. 4 § andra eller tredje stycket lagen om allmän stycket lagen om allmän försäkring i detta försäkring i detta lagrums lydelse vid lagrums lydelse vid utgången av år 1989 utgången av år 1989 betalas ut med minskat belopp, betalas ut med minskat belopp, är det belopp som är det belopp som framkommer om det i första framkommer om det i första stycket angivna procenttalet stycket angivna procenttalet minskas i motsvarande mån. minskas i motsvarande mån. Pensionstillskottet till halv Pensionstillskottet till respektive en fjärdedels partiell ålderspension ålderspension är är motsvarande andel av det hälften av respektive en pensionstillskott som angetts fjärdedel av det i första eller andra pensionstillskott som angetts stycket. För den som har i första eller andra partiell särskild stycket. För den som har efterlevandepension eller har två tredjedelar av hel änkepension, som med särskild tillämpning av punkt 6 i efterlevandepension eller halv övergångsbestämmelserna sådan pension eller har till lagen (1988:881) om änkepension, som med ändring i lagen (1962:381) tillämpning av punkt 6 i om allmän försäkring övergångsbestämmelserna betalas ut med viss andel av till lagen (1988:881) om en oreducerad sådan ändring i lagen (1962:381) pension, är om allmän försäkring pensionstillskottet betalas ut med viss andel av motsvarande andel av det en oreducerad sådan pensionstillskott som angetts pension, är i första stycket. pensionstillskottet motsvarande andel av det pensionstillskott som angetts i första stycket.
Nuvarande lydelse1 Utskottets förslag
2 a§
Pensionstillskottet till Om inte annat följer av förtidspension är bestämmelserna i andra etthundrafyra procent av stycket eller i 2 b § är basbeloppet enligt 1 kap 6§ pensionstillskottet till lagen (1962:381) om allmän förtidspension etthundrafem försäkring, om inte och en halv procent av annat följer av basbeloppet enligt 1 kap 6§ bestämmelserna i andra lagen (1962:381) om allmän stycket eller i 2 b §. försäkring minskat enligt tredje stycket samma lagrum.
För den som har två För den som har partiell tredjedelar av hel förtidspension är förtidspension eller halv pensionstillskottet motvarande förtidspension är andel av det pensionstillskott pensionstillskottet motvarande som anges i första stycket. andel av det pensionstillskott För den som får som anges i första stycket. förtidspension för tid För den som får efter det att ålderspension förtidspension för tid upphört att betalas ut efter det att ålderspension enligt 6 kap. 3 § lagen om upphört att betalas ut allmän försäkring enligt 6 kap. 3 § lagen om skall pensionstillskottet allmän försäkring minskas i motsvarande mån skall pensionstillskottet som förtidspensionen minskas i motsvarande mån minskas enligt 7 kap. 4 § som förtidspensionen andra stycket lagen om minskas enligt 7 kap. 4 § allmän försäkring. andra stycket lagen om allmän försäkring.
Denna lag träder i kraft Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993. Äldre såvitt avser 2 § föreskrifter gäller första och andra styckena fortfarande i fråga om samt 2 a § första pensionstillskott för tid stycket den 1 januari 1993 och före ikraftträdandet. i övrigt den 1 juli 1993. Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om pensionstillskott för tid före ikraftträdandet. Lagen tillämpas första gången på pensionstillskott som beräknas med ledning av basbeloppet för år 1993.
1 Lydelse enligt prop. 1992/93:7 och bet. 1992/93:SfU4.
4 Förslag till
Lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter
Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6§ lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter skall ha följande lydelse:
Regeringens förslag1 Utskottets förslag
2 kap. 6§
För den som inte haft För den som inte haft inkomst av aktiv inkomst av aktiv näringsverksamhet eller näringsverksamhet eller annan inkomst av tjänst annan inkomst av tjänst än folkpension och än folkpension och pensionstillskott enligt 2§ pensionstillskott enligt 2§ lagen (1969:205) om lagen (1969:205) om pensionstillskott eller pensionstillskott eller allmän tilläggspension allmän tilläggspension som föranlett avräkning som föranlett avräkning av sådant pensionstillskott av sådant pensionstillskott gäller i stället för gäller i stället för vad som sägs i 4§ vad som sägs i 4§ första stycket 1 första stycket 1 följande. Skyldighet att följande. Skyldighet att lämna självdeklaration lämna självdeklaration föreligger endast om den föreligger endast om den uppburna pensionen uppburna pensionen överstiger för gift överstiger för gift skattskyldig som inte under skattskyldig som inte under någon del av året någon del av året uppburit pension med belopp uppburit pension med belopp som tillkommer gift vars make som tillkommer gift vars make saknar folkpension 1,340 saknar folkpension 134,0 särskilt basbelopp enligt 1 procent och för annan kap. 6§ lagen (1962:381) om skattskyldig 151,5 procent av allmän försäkring och basbeloppet enligt 1 kap. för annan skattskyldig 6§ lagen (1962:381) om 1,515 särskilt basbelopp. allmän försäkring minskat enligt tredje stycket samma lagrum.
Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993 och tillämpas första gången vid 1994 års taxering.
1 Lydelse enligt propositionerna 1992/93:127 (se 1992/93:SkU14) och 1992/93:134
Förslag till lag om ändring i studiestödslagen (1973:349) Bilaga 3
Härigenom föreskrivs att 1 kap. 7 § studiestödslagen (1973:349) skall ha följande lydelse.
Nuvarande lydelse Utskottets förslag
1 kap. 7 §
I denna lag förstås med I denna lag förstås med basbelopp basbeloppet enligt basbelopp basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän lagen (1962:381) om allmän försäkring. försäkring minskat enligt 1 kap. 6 § tredje stycket samma lag.
Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993 och tillämpas första gången på tilldelning och återbetalning av studiestöd som beräknas med ledning av basbeloppet för år 1993.
Bestämmelsen i 1 kap. 7 § i dess nya lydelse skall tillämpas också i fråga om återbetalningspliktiga studiemedel enligt 8 kap. i dess lydelse före den 1 januari 1989.
Innehållsförteckning
Sammanfattning 1 Propositionerna 2 Motionerna 4 Utskottet 6 Inledning 6 Åtgärder inom sjukpenningförsäkringen och förtidspensioneringen 7 Nuvarande ordning 7 Förslag om ersättning vid sjukdom och ersättningsnivåer för sjukbidrag/förtidspension9 Utskottets bedömning12 Rehabilitering 14 Höjd arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen 18 Allmän sjukförsäkringsavgift 18 Minskade utbetalningar av pensioner 19 Minskning av studiestödet 21 Kompensation till de sämst ställda pensionärerna 21 Höjt Pensionstillskott 21 Kommunala bostadstillägg 22 Anslagsfrågor 25 Lagförslagen 25 Hemställan 25 Reservationer 29 1. Ersättning vid sjukdom m.m. (s) 29 2. Ersättning vid sjukdom m.m. (nyd) 30 3. Arbetsgivaravgift till sjukförsäkringen (nyd)31 4. Allmän sjukförsäkringsavgift (s) 31 5. Statsbidrag till kommunalt bostadstillägg för tid fr.o.m. den 1 mars 1993 (s) 33 Särskilt yttrande (s) 34 Meningsyttring (v) 35 Bilaga 1 i propositionerna framlagda lagförslag 38 Bilaga 2--3 av utskottet framlagda lagförslag 78 11 § 1 Delpensionen fastställs till det belopp som motsvarar 65 procent av den försäkrades pensionsunderlag.