Anf. 26 CECILIA MAGNUSSON (M)
Fru talman! Jag ska börja där Claes Stockhaus och
Ronny Olander slutade i sitt replikskifte, nämligen
med den demokratiska debatten.
Det finns naturligtvis ett spår av sanning i det som
Claes Stockhaus tar upp. När det blir en så stor och
bred politisk överenskommelse är det många männi-
skor som står bakom den - en mycket stor grupp av
människor.
Men som företrädare för det socialdemokratiska
partiet och som partisekreterare i detta parti under ett
antal år kan jag verifiera Ronny Olanders beskrivning
av att det har varit både intensiva och hetsiga debat-
ter, inte minst inom det socialdemokratiska partiet
och inom fackföreningsrörelsen. Vi har arrangerat
rådslag. Vi har haft opinionsmätningar och enkäter. I
anslutning till ett antal partikongresser har det social-
demokratiska partiet fört en ingående diskussion om
det reformerade pensionssystemet. Det har också
varit en lång rad andra grupperingar, institutioner och
sammanslutningar som har fört en debatt om princip-
er men också om delar och ibland kanske t.o.m. gans-
ka små detaljer i pensionsfrågan.
Jag är övertygad om - precis som Ronny Olander
sade i sitt anförande - att frågan om pensioner och
pensionsreformer också i fortsättningen kommer att
vara föremål för diskussion eftersom det är en så
väsentlig del av den generella välfärden. Det är
mycket bra. Vi behöver naturligtvis hela tiden följa
upp frågan.
Fru talman! När jag körde ett litet barnbarn till
förskolan i morse frågade han varför jag hade så
bråttom. Jag sade att jag skulle vara i riksdagen och
debattera en viktig fråga. Vad är det för något?, frå-
gade han. Det var lite svårt att förklara. Det är ibland
kanske svårt att förklara för vuxna människor vad
automatisk balansering av pensionssystemet är, och
det är inte lättare för en fyraåring. Jag ska prata om
någonting som kallas för den automatiska balanse-
ringen, svarade jag. Då tittade han på mig, och så
sade han: Betyder det att man aldrig kan ramla?
I någon mening är det kanske det som är vår upp-
fattning. Avsikten med detta - som är inte den sista
men en av de sista delarna i reformen av det nya
pensionssystemet - är att systemet faktiskt inte ska
kunna ramla omkull.
Jag tycker, precis som flera av er som har varit
uppe i debatten, att det är viktigt i en sådan här stor
och generationsövergripande fråga att det finns ett
starkt stöd i riksdagen. Jag tycker också att det är
viktigt, inte minst med tanke på vad många av er har
sagt om solidariteten mellan generationerna och för-
utsägbarheten, att det är en bred majoritet.
Precis som Margit Gennser sade i sitt anförande är
det naturligtvis inte enbart en bred majoritet. Det är
också ett mycket ingående berednings- och analysar-
bete som ligger bakom. Till icke oväsentliga delar
finns det faktiskt också en hel del nytänkande. Inte
minst finns det nytänkande i den fråga som riksdagen
nu debatterar.
De allra flesta av er har varit inne på att fördelarna
är en ökad solidaritet mellan generationerna. Vår
generation tar nu ett ansvar för förutsägbarheten och
även för att vi skapar ramar för att det ska finnas
resurser för kommande generationer. Den automatis-
ka balanseringen och hela systemet tar hänsyn till den
följsamhet som såväl demografiska som samhälls-
ekonomiska förändringar innebär. Genom ett antal
metodval har vi åstadkommit ett pensionssystem med
goda sociala egenskaper.
Några av talarna har varit inne på den fasta avgif-
ten, och det är väsentligt. Både Kerstin-Maria Stalin
och Claes Stockhaus har varit inne på att man skulle
ha haft en rörlig avgift för att bära av förändringar
mellan generationer och att det skulle vara uttryck för
en solidaritet. Jag tycker precis tvärtom. Den fasta
avgiften är en förutsättning för just förutsägbarheten i
relationen mellan blivande pensionärer, dagens pen-
sionärer och dagens förvärvsaktiva. Det innebär att
kostnaden är känd för löntagare och arbetsgivare.
Det andra som talarna har berört är det fasta del-
ningstalet. Det tredje är att vi har valt att låta pensio-
nerna förändras i förhållande till den genomsnittliga
inkomstutvecklingen.
När det gäller den sista frågan hade vi faktiskt -
och det finns också i remissunderlaget - en lång dis-
kussion om att man i stället borde ha valt ett s.k.
summaindex, dvs. summan av de samlade inkomster-
na. Men det hade varit mindre förmånligt för både
pensionsspararna - de som ska tjäna in sin pensions-
rätt - och pensionärerna. Genom att välja en genom-
snittlig inkomstutveckling får vi också en bra följ-
samhet. Redan från 2002 kommer dagens pensionärer
att få sin ATP-pension följsamhetsuppräknad. Det
tror vi kommer att innebära en styrka för hela sys-
temet.
Nu måste man väl, med tanke på de risker som
alltid finns och den oro för framtiden som flera varit
inne på, alltid nämna de värsta tingen som skulle
kunna hända. Om antalet förvärvsarbetande minskar,
om andelen barn som föds fortsätter att vara extremt
låg, om medellivslängden fortsätter att öka i en ökan-
de takt eller om alla de här tre sakerna händer samti-
digt - då innebär naturligtvis detta påfrestningar på
alla pensionssystem, oavsett med vilken teknik eller
på vilket sätt vi formar ramarna i pensionssystemet.
Detta är ju en samhällsekonomisk påfrestning som
inte bara berör pensionssystemet.
Men den pensionsreform som majoriteten står
bakom och det förslag som nu behandlas är utformat
på ett sådant sätt att det är bättre än många andra
pensionssystem runt om i vår omvärld. Det tar hänsyn
till sådana förändringar och skapar därmed förutsätt-
ningar för ett förtroende mellan generationerna.
För att undvika att påfrestningarna blir för stora
för pensionssystemets förmåga att vara uthålligt vill
vi införa en automatisk balansering.
Några av er har tidigare hört mig säga att jag
tycker att den automatiska balanseringen är enkel och
genial. Det är visserligen sant att det är en komplice-
rad matematisk ekvation. Men principen är enkel. Det
är viktigt att den beskrivs så och att det argumenteras
så. Den är faktiskt enkel till sin principiella utform-
ning. Vi behöver inte gå in på den sida - jag tror att
det är s. 74 i propositionen - som redovisar den ma-
tematiska beräkningen. Man behöver inte använda
den, även om några av oss - mest för att pigga upp
församlingarna - brukar visa en overheadbild av den.
Jag har i något sammanhang sagt att den djupa suck
som då går genom församlingen knappast går att
beskriva på ett förtjänstfullt sätt.
Syftet med balanseringen är alltså att göra sys-
temet förutsägbart och långsiktigt ansvarsfullt. Det
innebär också mjukare förändringar än beslut vid
enskilda tillfällen. Med den kunskap vi har om histo-
rien, om 90-talet, är detta en av de viktigare faktorer-
na. Vi vet att vi då och då behöver fatta enskilda
beslut, och vi vet att oavsett när de behöver fattas är
de alltid svåra att handskas med.
Sedan är det frågan om det omvända, dvs. om av-
kastningen och tillgångarna i fonderna blir höga. Om
och när fördelarna inträffar - om avkastningen ger ett
tillfälligt överskott - bör överskotten med automatik
användas för att upprätthålla snittindexeringen under
perioder då systemet försvagas. Ronny Olander sade
alldeles nyss att regeringen återkommer i frågan om
att hantera bestående överskott. Precis som Ronny
Olander och andra har sagt kommer vi tillbaka senast
2004, efter den analys och beredning som behöver
göras just på denna punkt.
Jag vill än en gång understryka det som flera av er
har sagt i debatten, nämligen att frågan om den auto-
matiska balanseringen har varit föremål för en or-
dentlig och noggrann beredningsprocess. När propo-
sitionen behandlades redan 1998 diskuterades vikten
av att just ha en automatisk balansering. Sommaren
1999 remitterades en departementsskrivelse. De re-
missvar som kom på den departementsskrivelsen har
varit föremål för noggrann analys av en särskild ar-
betsgrupp innan lagrådsremissen och slutligen propo-
sitionen lades fram för riksdagen. Riksförsäkrings-
verket har också haft en hel del ingående utrednings-
uppdrag. I debatten nämndes nyss de 72 olika beskri-
vande scenarier som ligger till grund för själva för-
slaget. Apropå diskussionen om demokrati och debatt
har vi i anslutning till presentationen av lagrådsremis-
sen haft en mängd informationsmaterial. Vi har haft
presseminarier. På olika sätt har vi försökt att lyfta ut
en fråga som vi tycker är väsentlig när det gäller
pensionssystemet.
Nu har utskottet påpekat att det borde analyseras
ytterligare om inte balanstalet borde vara mjukare.
Frågan berördes i utredningsarbetet och den var fö-
remål för en viss diskussion, men av olika skäl fördes
den åt sidan när lagrådsremissen och propositionen
skrevs. Jag har lyssnat noga till det som har sagts, och
jag har naturligtvis läst utskottsbetänkandet. Jag delar
den argumentation som utskottet anför, och vi kom-
mer att återkomma till riksdagen efter det att vi har
berett och analyserat just frågan om på vilket sätt en
mjukare övergång i form av t.ex. fyra decimaler
skulle slå på förändringar för att få systemet att landa
mjukare men också att få det att starta mjukare när
avkastning och tillgångar ökar.
I de motioner som har väckts i anslutning till pro-
positionen och som finns beskrivna i utskottsbetän-
kandet tar Vänsterpartiet upp frågan om en gender-
utredning. Vänsterpartiet säger att vi bör utreda au-
tomatisk balansering och pensionsreformen utifrån ett
gender-perspektiv. Sedan finns det en lång argumen-
tation om arbetsmarknaden.
Nu är detta en motion som Vänsterpartiet ofta
väcker i anslutning till olika förslag och propositioner
som läggs fram. Jag tycker i och för sig att det är bra
att man väcker den typen av motioner. Det finns ett
problem med denna motion. Den skjuter in sig på
pensionsreformen. Men pensionsreformen är ur ett
gender-perspektiv en mycket bra reform. Den har en
starkt omfördelande effekt. Den tar definitivt inte
negativ hänsyn till kvinnors möjligheter till pension.
Tvärtom! Däremot är arbetsmarknaden och arbets-
livsförutsättningarna för kvinnorna inte goda. Utifrån
det perspektivet finns det, naturligtvis, fortsättnings-
vis alltid en anledning att granska arbetsmarknaden,
hur företagen fungerar, frågan om deltidsarbete, frå-
gan om möjligheter att kombinera familj och barn
med ett arbete. Det är väl sent att koppla frågan till att
göra om pensionsreformen. Precis detta har vi ägnat
utomordentligt stor uppmärksamhet. Den allmänna
pensionsreformen är formulerad utifrån ett bra gen-
der-perspektiv.
Vänsterpartiet tar upp frågan om ackumulerad in-
komst, t.ex. arbetsskadelivränta, som borde delas upp
på flera år eftersom man annars kan komma över
taket till pensionsgrundande inkomst - dvs. fördela
och få nytta av inkomsten över flera år. Det är natur-
ligtvis en intressant fråga, och den har också blivit
belyst. Avgiften betalas upp till ett tak på 7 ½ basbe-
lopp. Det är staten som betalar avgiften därutöver.
Därför är det inte rimligt att göra uppdelningen över
flera år. Det förslag som nu ligger är alldeles rätt.
Miljöpartiet har lyft fram frågan om etiska och
ideella fonder. Den frågan har varit föremål för
många diskussioner, och Genomförandegruppen har
också diskuterat den ingående. Det är inte som Kers-
tin-Maria Stalin säger att det är enbart den egna per-
sonens minskade pension det handlar om. Det handlar
om att skjuta över fördelningen av detta avstående till
kollektivet. Det har att göra med när man hamnar
nära garantipensionsnivån. Med det vi kan se i dag
finns det inga förutsättningar och möjligheter att
kunna medge att spara i den konstruktion som de
ideella fonderna har i dag. För övrigt tycker jag att
ideella fonder är alldeles utmärkta, och jag sparar
själv i sådana i andra sammanhang.
Fru talman! En annan fråga som ofta dyker upp i
anknytning till debatten om balanseringen är frågan
om överföring av medel från AP-fonderna till stats-
budgeten. Skälen för att föra över medel från AP-
fonderna är mycket enkla. Det handlar om att stats-
budgeten genom den uppdelning vi har tagit ställning
för tar över ansvaret för förtidspensioner, efterlevan-
depensioner och endast den inkomstrelaterade delen
finansieras via AP-fonderna. Grundskyddet blir högre
och därmed också något dyrare än i dag. Staten ska
också stå för ålderspensionsavgift för pensionsberät-
tigade förmåner som föräldrapenning, sjukpenning,
barnårsrätt m.m. Efter också här ingående analyser
har beloppet 245 miljarder ansetts rimligt för att för-
dela och kompensera statsbudgeten för merkostna-
derna. Det här är ett sätt att säkerställa en rättvis ba-
lans mellan pensionssystemets åtagande visavi statens
åtagande.
Fru talman! Genom förslaget om automatisk ba-
lansering har vi skapat ett system med en så trygg
relation mellan generationerna som är möjlig med de
kunskaper som vi har skaffat oss. De är breda. Där-
med kan vi också säga att dagens förvärvsaktiva som
betalar till våra pensionärer i dag ska kunna ha förtro-
ende för pensionssystemets förmåga att klara pensio-
nerna också i framtiden. Ålderspensionssystemet
bygger på förtroende. Det är min uppfattning att ock-
så morgondagens förvärvsaktiva kommer att kunna
känna det förtroendet och därmed vara beredda att
betala de avgifter som krävs för att betala pension till
sina far- och morföräldrar.