Franchising
Motion 2000/01:L910 av Lena Sandlin-Hedman m.fl. (s)
Ärendet är avslutat
- Motionskategori
- Fristående motion
- Tilldelat
- Lagutskottet
Händelser
- Inlämning
- 2000-10-05
- Granskning
- 2000-10-11
- Hänvisning
- 2000-10-11
- Bordläggning
- 2000-10-11
Motioner
Motioner är förslag som riksdagens ledamöter har lämnat till riksdagen.
Förslag till riksdagsbeslut
Riksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av lagstiftning om franchising. Motivering
Svensk ekonomi och arbetsmarknad har under de senaste åren genomgått avsevärda förändringar. Företagen och deras anställda verkar i en alltmer internationell miljö. Den fria rörligheten för kapital, personer, tjänster och varor påverkar Sverige och det svenska regelsystemet. Dagens öppna internationella kapitalmarknad har också väsentligt ändrat förutsättningarna för svensk ekonomi och svenskt näringsliv. I dagens näringsliv har bl.a. som en följd av denna utveckling ett flertal nya företagsformer uppstått. En av de snabbast växande är franchising. Franchisesystemen kännetecknas av en stark ensidighet - för att inte säga utnyttjande av den svagare parten - franchisetagaren. Europarådet antog 1992 med anledning av en rapport utarbetad av riksdagsledamot Stig Gustafsson (s) en rekommendation där medlemsregeringarna anmodas att införa och harmonisera lagstiftning om franchising samt i avvaktan på en lag verka för etiska regler. Sverige har hittills alltid sett till att leva upp till Europarådets rekommendationer och bör så göra även nu. Europarådets European Committee on Legal Co-operation (CDCJ) har även i ett memorandum påmint medlemsstaterna om 1992 års beslut.
Franchising är en företagsform som på senare tid vuxit kraftigt i Sverige. Allt fler verksamheter - framför allt inom tjänstesektorn - "franchiseras", dvs. utarrenderas till enskilda personer som vanligtvis driver ett filialföretag till "franchisegivaren". De avtal som träffas mellan franchisegivaren och franchisetagaren är oftast ensidigt utformade till franchisetagarens nackdel. En allvarlig olägenhet med denna företagsform är att den inte är lagreglerad.
År 1987 överlämnade Franchiseutredningen betänkandet (SOU 1987:17) Franchising - ett förslag till lag om franchising. Regeringen beslutade hösten 1991 att lägga utredningen till handlingarna. Någon lagstiftning i Sverige som direkt tar sikte på franchising finns således inte.
I Kanada, USA Spanien och Frankrike finns redan lagstiftning som skyddar franchisetagaren. Enligt t.ex. lagstiftningen i USA är franchisegivaren skyldig att informera om sitt företags ekonomiska ställning samt visa att han kan uppfylla de förpliktelser som han åtar sig gentemot franchisetagaren. I Australien däremot har det utvecklats en frivillig reglering på området i form av en uppförandekod (mandatory code of conduct).
Ett allvarligt problem i Sverige är att franchisegivaren ofta inte kan uppfylla sina kontraktsenliga förpliktelser mot franchisetagarna som därmed förlorar det kapital som de satsat i rörelsen. Vi anser att det är nödvändigt att komma fram till en definition av "franchising". En definition som har bakgrund i affärsjuridik är följande: Med franchising avses ett affärsförhållande grundat på skriftligt avtal, enligt vilket ena parten, franchisegivare, ger andra parten, franchisetagare, rätt att, för egen räkning, inom visst geografiskt område bruka franchisegivarens särskilda affärsidé, affärsmetoder och näringstecken, mot att franchisetagaren förbinder sig att tillämpa av franchisegivaren uppställda villkor för profilering. Med franchisetagare enligt denna lag förstås även delägare i franchisetagare, vilken/vilka i något avseende är personligen förpliktade att tillämpa avtalet.
Det finns andra grupper i samhället med likartade problem som franchisetagarna, framför allt när det gäller den beroende ställningen. Det gäller t.ex. hyresgäster, arrendatorer, kommissionärer och agenter. Lagstiftaren har sedan länge, i flera fall sedan mycket länge, insett behovet av skydd för dessa grupper mot att den dominanta parten missbrukar sitt övertag. Franchisetagarnas beroendeställning är på intet sätt mindre än de nämnda gruppernas. Tvärtom har man i detta fall, till skillnad från de övriga, inte ens lyckats åstadkomma ett förtroendefullt samarbete mellan organisationer för parterna. Detta trots att FRO inbjudit den tidigare organisationen för franchisegivarna till förhandlingar för att söka uppnå konsensus genom frivilliga överenskommelser om regler, s.k. agreed document. Numera finns inte ens en renodlad organisation för franchisegivarna, ingen motpart.
Lagutskottet har i tidigare betänkande hävdat att några olägenheter med franchising inte framkommit. Detta uttalande måste rimligen grunda sig på att man inte anser att det föreligger allvarliga tvister mellan parterna och - vilket påståtts - att konkurser inte är vanliga. Detta är emellertid en missuppfattning. Konkurser är minst lika vanliga bland franchisetagare som för övriga företagare och har förekommit också bland franchisegivare med besvärande följder för franchisetagarna. Det finns dock ingen särskild registrering av franchisetagare och därför inte heller någon registrering av just konkurser i detta sammanhang. Ingen utanför de i branschen verksamma vet därför säkert hur det förhåller sig härmed. Viktigt i detta sammanhang att känna till är att en franchisetagare i sitt registrerade firmanamn inte får använda sig av franchisegivarens namn eller i övrigt ange att det rör sig om ett franchiseförhållande. Det är däremot riktigt att tvister mycket sällan förekommer i den betydelsen att tvister kommer till allmän kännedom eller domstol. Detta beror på att så gott som alla franchisekontrakt innehåller en skiljedomsklausul, och franchisetagarna har därför inte råd att driva en tvist. Konkurrensregler och bestämmelser om s.k. gruppundantag löser inte franchisetagarnas problem - dessa regler tillgodoser endast franchisegivarnas intressen. Det minsta man kan begära är att den svenska regeringen i avvaktan på lagstiftning åtminstone inrättar ett råd för upprätthållande av etiska regler liknande det råd regeringen i Australien inrättat och Europarådet avsett med sin rekommendation. Ett sådant råd bör bestå av representanter för både franchisetagarnas och franchisegivarnas organisationer.
Från lagutskottets sida har man ansett att någon lagstiftning på detta område inte borde införas mot bakgrund av att en självsanerande verksamhet skulle ha uppkommit och nämner som exempel inslag av bl.a. uppföranderegler och förekomsten av en etisk nämnd med uppgift att verka för god affärssed på området. När det först gäller uppförandereglerna kan konstateras att dessa ensidigt utfärdats av branschen - franchisegivarna - utan medverkan av den andra parten - franchisetagarna. Ingen skulle acceptera om man på arbetsmarknaden i övrigt skulle ha uppföranderegler utfärdade ensidigt av arbetsgivarna. Varför skulle det vara mera acceptabelt med ensidigt utfärdade uppföranderegler i förhållande till franchisegivare- franchisetagare än mellan arbetstagare-arbetsgivare? När det sedan gäller den "etiska nämnd" som franchisegivarnas organisation i Sverige inrättat så kan den inte betecknas som ett oberoende och fristående organ eftersom någon organisation som representerar enbart franchisetagare inte är representerad i den. De av Europarådet föreslagna etiska reglerna är något helt annat.
Inom EG har det utarbetats ett flertal direktiv där det hänvisas till franchiseförhållanden. Detta innebär att vi inte kan undgå att i lag reglera denna företeelse. Franchising berörs av EG:s konkurrensrätt på så sätt att för vissa grupper av avtal mellan företag har i EG-rätten undantag gjorts från det generella förbudet mot konkurrensbegränsande förfaranden. Grunden för dessa undantag, som regleras i förordningar, är att de avtal som avses i allmänhet anses förbättra varudistributionen och utbudet av tjänster samt ge även konsumenter och andra slutanvändare en skälig andel av de fördelar som uppnås. En sådan förordning om gruppundantag gäller franchiseavtal. De materiella konkurrensreglerna enligt EG-rätten har stått som förebild för den konkurrenslag som i Sverige gäller sedan den 1 juli 1993. Konkurrenslagen (1993:20) innehåller sålunda bl.a. principiella förbud mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag. Vidare har med stöd av konkurrenslagen i olika regeringsförordningar meddelats gruppundantag som motsvarar de inom EG gällande. För franchiseavtal finns bestämmelser i förordningen (1996:369) om gruppundantag enligt 17 § konkurrenslagen (1993:20) för franchiseavtal, som gäller till utgången av juni månad år 2000.
En lag skulle vara ett viktigt skydd för denna ofta svårt utnyttjade grupp av småföretagare. Något ytterligare utredningsarbete är heller inte nödvändigt. Det förslag som lades fram av Franchiseutredningen 1987 är en utmärkt grund för lagstiftning.
Stockholm den 4 oktober 2000
Lena Sandlin-Hedman (s)
Carin Lundberg (s)
Marie Granlund (s)
Ingemar Josefsson (s)
Yrkanden (2)
- 1Riksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av lagstiftning om franchising.
- Behandlas i
- 1Riksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av lagstiftning om franchising.
- Behandlas i
- Utskottets förslag
- avslag
- Kammarens beslut
- = utskottet
Motioner
Motioner är förslag som riksdagens ledamöter har lämnat till riksdagen.