med anledning av prop. 1995/96:12 Totalförsvar i förnyelse
Motion 1995/96:Fö8 av Lars Leijonborg m.fl. (fp)
Sammanfattning
Liberaler - i Sverige och ute i Europa - har en vision, där de demokratiska staterna gemensamt uppträder till försvar för fred, frihet och demokrati i vår del av världen. Efter murens fall i Berlin i oktober 1989, Warszawapaktens och Sovjetunionens upplösning i slutet av 1991 fanns det äntligen anledning tro på ett verkligt skifte i den säkerhetspolitiska situationen i Europa. I dag har mycket av optimismen från 90-talets början förbleknat. Men vår historiska uppgift är att se att det "Window of opportunity" som då öppnades inte stängs igen utan verkligen utnyttjas.
För Folkpartiet liberalerna spelar EU en central roll i Europas framtida säkerhetsordning. Genom att stabilisera de nya demokratierna i Centraleuropa genom utvidgning österut, genom en djupare utrikespolitisk samordning samt genom samarbete kring fredsbevarande och konflikt- förebyggande insatser kan EU bli en avgörande fredsfaktor i framtidens Europa. Det ligger i Sveriges intresse att Europas framtida säkerhetsordning blir så stark som möjligt. I den mån Sverige aktivt kan bidra till detta ökar vårt lands och Nordens möjlighet att leva i fred. Folkpartiet liberalerna har en öppen attityd till hur den framtida säkerhetsordningen skall utformas.
Folkpartiet liberalerna är starkt kritiskt till den försvarsproposition regeringen presenterat på bl a följande punkter:
- En förlegad definition av begreppet "allmän värnplikt" leder till stora utgifter med urholkad försvarseffekt. Omstruktureringen av försvaret fullföljs inte med tillräcklig kraft, så att varje krona till försvaret får maximal försvarseffekt. Stora materiella brister kommer att kvarstå genom att numerären återigen prioriteras före stridsdugligheten. - - Den säkerhetspolitiska analysen är minst sagt ofullständig, bl a för att försvarsberedningen inte tillåtits diskutera konsekvenserna av eventuella förändringar i den europeiska säkerhetsordningen. - - Beslutsunderlaget är även i andra avseenden otillräckligt. Talet om ett "tidigarelagt försvarsbeslut" saknar i realiteten täckning genom den innehållsmässigt tunna produkt som regeringen presenterat. - Folkpartiets alternativ kan sammanfattas som ett fullföljande av den försvarspolitik vi stått för under lång tid. Principen är att varje satsad krona måste satsas så att maximal försvarseffekt uppnås. Nostalgi, militära revirintressen, arbetsmarknads- och regionalpolitiska hänsyn etc måste stå tillbaka för kravet på ett effektivt resursutnyttjande. När vi på senare år framfört förslag om besparingar inom försvaret har det hela tiden kombinerats med villkoret att den positiva hotbildsutvecklingen skulle fortsätta. Även om det finns skäl för en något mer pessimistisk bedömning nu än tidigare, utesluter vi inte att det - när ett ordentligt beslutsunderlag föreligger - visar sig möjligt att uppnå en högre försvarseffekt till en lägre kostnad än den regeringen förordar.
Behovet av gemensamma aktioner från FN, OSSE och EU för att skapa förutsättningar för verklig fred kommer att vara oförändrat stort. Det är viktigt att Sverige har stor beredskap att aktivt deltaga i detta gemensamma arbete. Det är därför angeläget med de förslag till ökad beredskap och kapacitet som propositionen föreslår för svensk del. När man beaktar det behov som finns och kan befaras uppstå vore det mycket allvarligt om FN:s fredsbevarande kapacitet skulle dras ner. Sverige har ett stort ansvar att medverka till att FN även framgent kan verka kraftfullt fullt ut enligt FN-stadgans alla föreskrifter i värnet av fred och säkerhet i världen.
Det föreligger idag inga säkerhetspolitiska skäl att överge den militära alliansfriheten. Det finns däremot enligt Folkpartiet liberalerna mycket starka skäl att vara öppen och fullt ut delta i alla de möjligheter som erbjuds i arbetet på att skapa en gemensam europeisk säkerhetsordning och att aktivt delta i olika fredsfrämjande aktiviteter. Varthän europeisk säkerhetspolitik kommer att utvecklas är mycket svårbedömt, och kommer med stor sannolikhet att så förbli för överskådlig framtid. Det ligger därför i svenskt intresse att ha ett öppet förhållningssätt till de möjligheter som kan erbjudas och att inte försvåra möjligheterna till så stor svensk handlingsfrihet som möjligt.
I nu föreliggande beslutsunderlag i propositionen om "Totalförsvar i förnyelse" saknas, som nämnts, erforderligt underlag för att närmare kunna ta ställning till försvarets framtida utformning. Regeringen bör få i uppdrag att inför riksdagens beslut hösten 1996 förelägga ett mer utförligt beslutsunderlag med en noggrann redogörelse för den försvarsmässiga effekten av sina förslag. Förslaget till ekonomisk ram bör därför avvisas.
I motionen redovisas principiella synpunkter på avvägningar och inriktning inom totalförsvaret. Denna strävan till rationalitet gäller självfallet oavsett ekonomisk nivå. Vi binder oss inte nu ifråga om antal förband och organisationsenheter av olika slag. Detta bör anstå till försvarsbeslutet nästa höst, då mer tillfredsställande beslutsunderlag måste föreligga. Det viktiga för oss nu är att föra fram principer som vi anser bör beaktas i planeringen inför detta beslut.
I propositionen polemiseras mot tanken på en yrkesarmé. Diskussionen är meningslös eftersom det kravet knappast framförts i svensk debatt. Folkpartiet avvisar liksom tidigare tanken på en yrkesarmé. Principerna från beslutet om totalförsvarsplikt, att bara utbilda dem som verkligen behövs för uppgifter i totalförsvaret, bör ligga fast. Tanken på korttidsutbildning för bevakningsuppgifter avvisas. Folkpartiet har sedan länge förespråkat en föryngring av utbildningen för uppgifter inom civilförsvaret. Däremot avvisar vi nu tanken på att schablonmässigt utbilda 10 000 unga män årligen för att därmed förverkliga fiktionen att alla vapenföra män ges en grundutbildning.
Gemensam säkerhet - en liberal vision
Liberaler - i Sverige och ute i Europa - har en vision, där de demokratiska staterna gemensamt uppträder till försvar för fred, frihet och demokrati i vår del av världen. Efter murens fall i Berlin i oktober 1989, Warszawapaktens och Sovjetunionens upplösning i slutet av 1991 fanns det äntligen anledning tro på ett verkligt skifte i vår framtida säkerhetspolitik.
FN:s säkerhetsråd kunde hösten 1990 och vintern 1991 för första gången, utan att någon använde sig av sin vetorätt, ta itu med Iraks angrepp på Kuwait. FN skulle till slut kunna uppträda som ett effektivt värn av fred och säkerhet fullt ut enligt hela FN-stadgan. Under större delen av 1992 förmådde också säkerhetsrådet i enighet fatta viktiga beslut inför det folkmord i Bosnien som inleddes i april 1992.
En ljusnande framtid
Den perestrojka som inleddes under den sovjetiske presidenten Gorbatjov ledde till ett begynnande töväder såväl i stormaktsrelationer som i strävandena till rustningskontroll framför allt på kärnvapenområdet. Men det var först i samband med Berlin-murens fall i oktober 1989 och de olika kommunistiska regimernas snabba fall som på ett radband i Öst- och Centraleuropa veckorna därefter - uppenbarligen utan att ledningen i Moskva avsåg att ingripa för att rädda det kommunistiska imperiet - som frihetens och fredens timme tycktes slagen.
Redan 1990 ägde det tyska återförenandet rum med de sovjetiska ledarnas, Gorbatjov och Shevarnadze, välsignelse. Bland de fyra allierade från andra världskriget var det däremot Frankrike och särskilt Storbritannien som kände stor tveksamhet inför det tyska enandet. Det var nu de första initiativen togs från franskt håll till den europeiska politiska och monetära union som beslutades i december 1991 i Maastricht. Syftet var att bygga in det nya, större Tyskland i det europeiska samarbetet och att förhindra ett tyskt lösgörande från det EG som nu därför skulle bli EU.
I augusti 1990 inledde Irak en militär ockupation av Kuwait i massiv skala. FN:s säkerhetsråd reagerade enhälligt. Varken Sovjetunionen eller Kina hade några avgörande invändningar mot de sanktioner som infördes mot Sadam Husseins Irak. Inte heller mot att FN gav en grupp stater med USA i spetsen i uppdrag att, när säkerhetsrådets ultimatum löpt ut, vidta de militära åtgärder som krävdes för att häva den irakiska ockupationen och återge Kuwait dess självständighet.
Säkerhetsrådets hantering av Kuwait-konflikten innebar därmed ett stort steg i FN:s utveckling. Utan veto från någon ständig medlem av säkerhetsrådet kunde FN nu ingripa fullt ut enligt FN-stadgans alla bestämmelser för att tvinga en militär angripare tillbaka och återställa internationell fred och säkerhet. Utgången av Gulf-kriget blev i alla avseenden en stor framgång för FN. De militära stormakternas samsyn gav i januari 1992 FN:s generalsekreterare Boutros Boutros- Ghali tillfälle att presentera sin "Agenda för fred", där han skissade på en mer aktiv roll för FN i värnandet av fred och säkerhet. Frågan om fredsframtvingande åtgärder från FN fick en plats på den internationella dagordningen.
I Europa fick Gulf-kriget emellertid allvarliga konsekvenser. Strävanden efter en mer europeisk identitet i utrikes- och säkerhetspolitiken avslöjades i hög grad som ord utan täckning. FN-operationen blev i allt väsentligt en demonstration av USA:s ledande roll. EG spelade ingen närmare roll och EG:s medlemsstater följde USA:s ledning. Det europeiska fiaskot i Gulf-krisens hantering kastade mörka skuggor över arbetet med att skapa en politisk union av EG men underströk också EG:s behov av att ta tydliga steg framåt mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Såväl glädjen över FN:s framgång i Kuwait som den europeiska frustrationen över bristen på europeiskt ledarskap kom första halvåret omvärlden att brista i uppmärksamhet och framsynthet inför den alltmer tillspetsade utvecklingen i Jugoslavien. Rådlöshet i kombination med en fruktan för vilka impulser en upplösning av Jugoslavien skulle kunna ge i Gorbatjovs Sovjetunionen, gjorde att USA och de europeiska stormakterna inte förmådde annat än halvhjärtade uttalanden mot en jugoslavisk splittring.
Omvärlden gav den serb-nationalistiska ledningen i Belgrad intrycket att den inte behövde komma Ljubljana och Zagreb till mötes i en verklig förändring av den jugoslaviska federationen i riktning mot ekonomiska och politiska reformer. Milosevic och den serbkontrollerade federala jugoslaviska armén såg sig ha fria händer att möta slovensk och kroatisk separatism med militärt våld. Vid midsommartid 1991 bröt krigen i det forna Jugoslavien ut, vilka i skrivande stund är inne på femte året.
I ett krampaktigt försök att skaka av sig fiaskot från Gulf- krisen sökte EG ta kommandot i hanteringen av kriget i Jugoslavien. En vapenvila kom snabbt till stånd i Slovenien. Mycket till följd av att Belgrad inte hade särskilt stora intressen där. I Kroatien gick däremot kriget vidare. Mycket snabbt förlamades det europeiska agerandet i Kroatien av den omfattande oenigheten och misstron mellan å ena sidan Frankrike och Storbritannien och å andra sidan Tyskland. Gamla historiska intressesfärer färgade den europeiska oenigheten inför det jugoslaviska sönderfallet.
Först i januari 1992 åstadkoms vapenvila i Kroatien genom FN-medlaren, förre amerikanske utrikesministern Cyrus Vance. Då hade såväl Slovenien som Kroatien uppnått internationellt erkännande efter en djupgående splittring inom EG. Sönderfallet inom EG ökade ytterligare trycket på EG-ledarna att i december 1991 kunna enas om Maastrichtfördraget och skapandet av en europeisk politisk och monetär union.
Kriget i Kroatien kom under början av hösten dessutom att överskuggas av dramatiska händelser i Moskva. I augusti 1991 ägde ett försök till statskupp rum i Moskva. En sammansvärjning av ledare som önskade vrida klockan tillbaka fick under några dagar världen att stanna upp i en oro inför om Gorbatjov och perestrojkan skulle störtas. Även om kuppförsöket misslyckades var Gorbatjovs dagar räknade. Den ryske presidenten Jeltsin tog snabbt kommandot och genomförde Sovjetunionens upplösning de sista decemberdagarna 1991. Europa hade fått ett stort antal nya självständiga stater på det forna sovjetiska territoriet, som snabbt vann inträde som fullvärdiga medlemmar av såväl ESK som FN. Ryssland övertog platsen som ständig medlem i FN:s säkerhetsråd. Kommunismen hade slutligen störtats i Europa. I början av 1992 var den europeiska tillförsikten inför framtiden trots skuggorna på Balkan mycket stor.
Norden mot frihet i Europa
Också i Norden innebar kommunismens fall och Sovjetunionens upplösning mycket stora politiska förändringar. Redan sommaren 1991 sökte Sverige medlemsskap i EG, senare EU. Finland, som med Sovjetunionens fall kunde lösgöra sig ur efterkrigstidens restriktioner, följde efter. I januari 1995 var såväl Sverige som Finland fullvärdiga medlemmar av EU. Deras respektive traditionella neutralitetspolitik hade övergivits till förmån för fullständigt deltagande i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) under upprätthållande av militär alliansfrihet. Sverige och Finland har sökt observatörsskap i Västeuropeiska unionen. Medlemskapet i EU, och de möjligheter som det ger att medverka till demokratisk och ekonomisk utveckling i Europa och särskilt att utvidgas till att omfatta de nya demokratierna i Öst- och Centraleuropa, är det viktigaste bidraget till vår egen säkerhet i Europa.
De baltiska staternas kamp för sin frigörelse bekräftades slutligen med Sovjetunionens upplösning. Tre nya självständiga stater breder nu ut sig på Östersjöns östra stränder. Ryssland når Östersjön nu endast vid Kaliningrad och vid S:t Petersburg i Finska Vikens inre ända. Hösten 1994 kunde också slutförandet av de ryska truppernas återvändande från de baltiska staterna genomföras enligt tidtabell. Estland, Lettland och Litauen är nu medlemmar av såväl FN som Europarådet och är på väg att erhålla Europaavtal med EU.
Skotten i Sarajevo
Belägringen av den alltmer sönderskjutna huvudstaden i Bosnien-Hercegovina har blivit till en alltmer traumatisk symbol för ett nytt Europa som körde fast på vägen mot en ljusare framtid. Vapenvilan i Kroatien efter nyår 1992 ackompanjerades av FN-trupper som skulle övervaka freden och skapa förutsättningar för fredsförhandlingar kring de otaliga öppna frågor som kriget aldrig löste. Den serbiska ockupationen i Kroatien av Östra och Västra Slavonien liksom av Krajina lämnade djupa sår, som världssamfundet visade sig inte kunna reda upp.
Inför de serbiska fascisternas massiva militära angrepp i april 1992 på republiken Bosnien-Hercegovina, där ett par månaders "etnisk rensning" snabbt skapade fullbordade fakta, stod såväl FN som Europa handfallet. Djupgående intressemotsättningar och öppen inbördes misstro mellan Europas stormakter i kombination med demokratiska staters ovilja att riskera sina söners liv för en våldtagen liten europeisk nations skull gjorde att ett folkmord kunde få pågå i Europa i mer än tre år, mindre än 50 år efter att portarna till Auschwitz slogs upp för en omvärld som inte längre kunde förneka Förintelsen.
Kriget i Bosnien-Hercegovina har katastrofalt demonstrerat svagheten i de hittillsvarande europeiska säkerhetsstrukturerna. Vad värre är, har det också demonstrerat att det inte enbart handlar om strukturer och mandat. Det nya Europa som uppstått efter murens och kommunismens fall har också fått se gamla geopolitiska spänningar mellan de europeiska stormakterna återuppstå. Den atlantiska sprickan har vuxit så att allvarliga risker föreligger att den inte längre kan tätas.
Den amerikanska regeringen har hållit sig på tillbörligt avstånd från kriget i Bosnien. Endast ett par gånger har den sett ut att mera påtagligt engagera sig i kriget i Europa. Frankrike och Storbritannien har tillsammans och ofta med hjälp av Ryssland lyckats hålla Washington stången. Först sommaren 1995, sedan de bosnien-serbiska fascisterna lekt katt och råtta med FN-gisslan och därefter på det mest brutala sätt överfallit och krossat de av FN som "fredade zoner" utropade Srebrenica och Zepa, medan FN hjälplöst tittade på, tog USA kommandot och ställde Europa och dess medlare vid sidan. Starkt bidragande till denna utveckling var visserligen att den amerikanska kongressen var på väg att utsätta president Clinton för ett förödmjukande utrikespolitiskt nederlag med allvarliga konsekvenser för hans möjligheter att bli återvald i presidentvalet hösten 1996.
Den ryska björnen och Tjetjenien
Det nya Ryssland under president Jeltsin fördjupade till en början utvecklingen mot att bryta blockpolitiken. I maj 1992 beslutade FN:s säkerhetsråd i enighet om sanktioner mot Serbien-Montenegro för den federala jugoslaviska arméns angrepp i Bosnien. Sanktioner som sedermera skärptes ytterligare fram till sommaren 1993, då säkerhetsrådet beslutade om "fredade zoner" kring de av bosnien-serberna belägrade städerna. Även i övrigt utmärktes den ryska utrikespolitiken av samförståndsträvanden, trots att kritiken stundom var hård i den ryska duman. Det var inte Ryssland som hindrade FN från att stoppa folkmordet i Bosnien utan oenigheten mellan de västliga stormakterna.
I september 1993 kom det till en våldsam kraftmätning i Moskva mellan president Jeltsin och hans kritiker i den ryska duman. Sedan Jeltsin vunnit militärens stöd kunde de oppositionella krossas. De tidigarelagda parlamentsvalen i december 1993 blev en chock för såväl Jeltsin som omvärlden, i och med att mer aggressivt nationalistiska politiker vann folkligt stöd. Redan innan valet i december kom dock alltfler tecken på att Jeltsin betalat ett högt pris för stödet från militären genom en omsvängning av den ryska utrikespolitiken. Nu trädde alltmer de ryska intressena i det s k "nära utlandet" i förgrunden.
Den ryska utrikespolitiken präglas idag av en i grannländernas ögon alltmer militant hållning. Dels anser sig den ryska regeringen ha legitima intressen att bevaka i förhållandena för 25 miljoner ryssar bosatta i de forna sovjetiska republikerna. Dels anser den sig ha legitima intressen att bevaka i form av stabilitet i de nya grannländerna. Ryssland anser sig utsatt för påtagliga hot av allehanda slag i olika väderstreck. Inte minst i Kaukasus har Ryssland med all erforderlig styrka sett till att få till stånd samarbetsarrangemang som säkrar ryskt militärt inflytande.
I december 1994 gick ryska militära förband till storms mot huvudstaden Grozny i den ensidigt utropade självständiga republiken Tjetjenien i södra Ryssland. Utan att ta större notis om de internationella protesterna bombades Grozny under våldsam brutalitet sönder och samman. På samma sätt har de ryska trupperna gått fram i andra tjetjenska städer och byar. Den ryska armén kontrollerar idag Tjetjenien men har inte lyckats tvinga motståndet på knä.
Kanske allvarligast i fråga om Tjetjenien är att särskilt stormakterna varit ganska lama i sina protester mot det ryska överfallet. I såväl FN som OSSE kan man skyla sig bakom den ryska vetorätten, som gör varje försök att resa frågan helt onödigt. I själva verket har världens stora klart visat att goda relationer till Moskva väger tyngre än folkrätten. Ibland skyller man på att starkare kritik bara skulle gynna Jeltsins kritiker, som önskar en än mer aggressivt nationalistisk kurs. Redan på vårvintern 95 beviljade IMF ett nytt stort lån till Ryssland trots kritiken mot överfallet på Tjetjenien. Jeltsin gjorde en kort paus i Tjetjenien för att möjliggöra för världens ledare att komma till Moskva och tillsammas med honom fira 50-årsjubileet av 2:a världskrigets slut. När ledarna åkt hem kunde kriget i Tjetjenien återupptas i full styrka.
Den strategiska utvecklingen i Nordeuropa
Warszawapaktens upplösning, de sovjetiska truppernas återtåg från Mellaneuropa och de baltiska staternas självständighet har mycket påtagligt minskat det direkta militära hotet mot Sveriges säkerhet. Den ryska ekonomins sönderfall och dess följder på samhällsmoralen har dessutom generellt urgröpt kvaliteten i många av de ryska militära förbanden.
Militärt sett är situationen i Nordeuropa dock inte okomplicerad. Den ökade koncentrationen av ryska kärnvapen på Kolahalvön har gjort området än mer strategiskt vitalt. Den nya ryska försvarsdoktrinen ger visserligen kärnvapnen en defensiv roll, men i takt med att försvaret i övrigt minskat sin slagkraft ökar kärnvapnen i tyngd. Försvarsdoktrinen innebär inte heller att Ryssland avstår från att vara först med att tillgripa kärnvapen. I den strategiska maktbalansen utgör därför de ryska kärnvapnen baserade på Kolahalvön det enda allvarliga hotet för USA. I en framtida stormaktskonflikt blir därför områdena till lands och till havs runt Kolahalvön av strategisk betydelse för både USA och Ryssland.
Det välkomna tillbakadragandet av trupper och materiel från Centraleuropa och främst det f.d. DDR har emellertid lett till en klart kvalitativ förstärkning av S:t Petersburgs militärområde. I det ryska militära engagemanget i Tjetjenien har de militära styrkorna i S:t Petersburgs militärområde spelat en viktig roll. Där finns de kvalitativt sett bäst utrustade styrkorna med hög insatsberedskap.
CFE-avtalet från 1990 innebär radikala nedskärningar av offensiva konventionella stridskrafter i de gamla NATO- och Warszawapaktsländerna. Tasjkentavtalet från 1992 reglerar hur avtalets kvotbestämmelser fördelas mellan staterna i det forna Sovjetunionen. Avtalets flankbestämmelser innebär kraftiga begränsningar i de ryska styrkorna i S:t Petersburgs militärområde, vilket inneburit klara lättnader för Norge, Sverige och Finland. De ryska önskemålen om att kunna förstärka sin militära närvaro i norra Kaukasus står i strid med flankbestämmelserna, varför Moskva insisterar på reviderade flankbestämmelser, vilket skulle påverka den militärstrategiska situationen i Nordeuropa i klart negativ riktning. CFE-avtalet skall träda i kraft 15 november 1995.
Fram till nu har vi nästan tagit för givet att CFE-avtalets skulle öka säkerheten i vårt eget närområde. Bara någon månad innan CFE-avtalet skall träda i kraft, finns det dock anledning att höja mer än ett varningens finger för vad Moskva kommer att leva upp till.
Utvecklingen i Tjetjenien och i Kaukasus har lett till att man från militärt ryskt håll hotat med att ensidigt bryta mot CFE-avtalet, om man inte får till stånd en revidering av flankbegränsningarna. I debatten om en framtida NATO- utvidgning, men också om NATO-bombningarna i Bosnien, har från rysk sida ytterligare hotats med en ensidig uppsägning av CFE-avtalet. Det som kan tyckas irrationellt för en stats- eller militärledning i väst kan ses på ett helt annat sätt i ett annat perspektiv.
Nu finns det de som säger, att oavsett den framtida ryska ledningens avsikter saknar den militär möjlighet att utgöra ett hot mot Sverige. Men invasionshot är inte det enda säkerhetspolitiska eller militära hotet. Det finns en lång skala av olika hot och utpressningssituationer. Det råder mycket bred enighet i rysk politik om att Ryssland har särskilda rättigheter i sitt "nära utland". Om de skulle riktas mot de militärt än så svaga baltiska staterna, lämnar det inte Sverige oberört. Fallet Bosnien visar ju, att omvärlden inte är beredd att riskera sina söners liv för en hotad europeisk småstat.
Utvecklingen i Ryssland har sedan 1992 tagit steg som gör bedömningen av landets framtida ekonomiska och politiska utveckling mycket mer svårbedömd. Fortfarande finns det anledning för omvärlden att hoppas på och stödja en positiv utveckling i Ryssland. Det finns det förutsättningar för hos det ryska folket. Men auktoritära traditioner och samhällets ekonomiska och sociala misär ger de nationalistiska krafterna stora möjligheter. De ryska parlamentsvalen i höst och presidentvalet nästa år kastar en mörk skugga över framtiden.
Europeiskt samarbete om försvar och säkerhet
För Folkpartiet liberalerna spelar EU en central roll i Europas framtida säkerhetsordning. Genom att stabilisera de nya demokratierna i Öst- och Centraleuropa genom utvidgning österut, genom en djupare utrikespolitisk samordning samt genom samarbete kring fredsbevarande och konfliktförebyggande insatser kan EU bli en avgörande fredsfaktor i Framtidens Europa. Det ligger i Sveriges intresse att Europas framtida säkerhetsordning blir så stark som möjligt. I den mån Sverige aktivt kan bidra till detta ökar vårt lands och Nordens möjlighet att leva i fred. Folkpartiet liberalerna har en öppen attityd till hur den framtida säkerhetsordningen skall utformas.
Den ofta påtalade risken för renationalisering är inte längre en risk utan redan förhärskande verklighet. Europas staters agerande i Bosnien dikteras nästan uteslutande från nationella utgångspunkter. Senast var det den italienska regeringen som, i ett febrilt försök att återvinna ett internationellt erkännande, som gått förlorat i den inrikespolitiska cirkusen senare år, utövade en fullständigt vettlös utpressning för att få en plats i den s k kontaktgruppen om f d Jugoslavien. Serbiska fascisters angrepp på och folkmord i Bosnien har däremot fått äga rum medan Europa tittat på.
I Tjetjenien har Jeltsin fått härja fritt. Liksom i fallet Bosnien värnar Washington, London, Bonn och Paris - för den delen också Stockholm - mer om goda relationer till Moskva än om folkrätten och mänskliga rättigheter. Att hålla igen med kritik för att inte skada de demokratiska krafterna ger i Moskva bara de nationalistiska än mer vind i seglen.
Det finns mot bakgrund av de allt tydligare utvecklingstendenserna inom den gamla västalliansen inte anledning att förvänta sig alltför stora steg mot en gemensam försvarspolitik. Den pågående upplösningen av de gemensamma grundvalarna för NATO-samarbetet liksom de allt starkare tecknen på oförmåga och rent av ovilja att gå vidare på den europeiska integrationen inför 96 års regeringskonferens är olycksbådande. För bara några veckor sedan visade det svenska folket att inte heller vi i Sverige är beredda att ta de nödvändiga stegen.
Det är ytterst allvarligt att den svenska regeringen saknar såväl vision som strategi för ett kraftfullt svenskt agerande i syfte att börja förverkliga det mångåriga svenska talet om "Gemensam säkerhet". När förutsättningarna förändras och Gemensam säkerhet inte bara är en vacker utopi, tycks svensk socialdemokrati se som sin huvuduppgift att definiera hinder och svårigheter, som kräver särskilda villkor och status för Sveriges medverkan i strävandena att värna fred, frihet och demokrati i Europa.
EU skall i enlighet med Maastrichtfördraget från 1991 som trädde i kraft 1994, vara en politisk och monetär union. EU skall utveckla en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. EU:s regeringskonferens 1996 skall utvärdera unionen och ta ställning till dess vidare utveckling. Dit hör såväl fördjupning inom EU som en utvidgning främst till de nya demokratierna i Öst- och Centraleuropa.
Inför regeringskonferensen kommer också frågan om en gemensam försvarspolitik samt EU:s förhållande till NATO:s europeiska pelare Västeuropeiska unionen (VEU) att behandlas. De i avgörande avseenden mycket olika ståndpunkter som föreligger mellan EU-staterna gör det föga troligt att regeringskonferensen kommer att innebära någon väsentlig förändring på detta område.
Sverige är nu observatör i Västeuropeiska unionen, vars medlemmar utgörs av de europeiska medlemsstaterna i NATO. VEU saknar idag operativ kapacitet. Genom Petersbergsdeklarationen har definierats områden inom det humanitära och fredsbevarande arbetet som skulle kunna utgöra VEU:s särskilda uppgifter.
Efter det kalla krigets slut förändrades i väsentliga avseenden NATO:s roll. En utveckling inom NATO tog fart och snart inbjöds särskilt de nya staterna i Öst- och Centraleuropa att ingå i ett formaliserat samrådsforum, NACC. Efter ett par år, och inte minst mot bakgrund av erfarenheterna av omvärldens sätt att hantera kriget i Bosnien, kom alltfler stater i Öst- och Centraleuropa att se NATO som det starkaste stödet för sin säkerhet och uttalade sin önskan om medlemskap i NATO.
I syfte att skjuta frågan om nya NATO-medlemmar framåt i tiden och att kunna erbjuda inte bara länder som önskar medlemskap ett fördjupat samarbete som på sikt skulle kunna förbereda dem som så önskar för ett framtida medlemskap tillkom 1994 Partnerskap för Fred (PFP). Genom att sluta avtal med NATO om PFP-samarbete erbjuds varje stat möjlighet till samarbete i den omfattning som passar dess förutsättningar. Sverige ingår sedan 1994 i PFP- samarbetet, och är en av de stater som inte ser detta automatiskt leda till en ansökan om NATO-medlemskap.
De länder som mest ivrigt eftersträvar NATO-medlemskap har trots PFP-samarbetet inte minskat sina ansträngningar att bli medlemmar. NATO har därför under 1995 genomfört en studie för att klarlägga förutsättningarna för en utvidgning av NATO. Diskussionen kan nu förväntas öka om vilka stater som när och under vilka former kan förväntas erbjudas medlemskap i NATO.
Det är ingen hemlighet att det även på detta område råder meningsskiljaktigheter mellan NATO-medlemmarna. Den alltmer högljudda ryska oppositionen mot en NATO- utvidgning spelar här en viktig roll, åtminstone som förevändning för dem som vill avvakta med utvidgning. Inte minst Bosnien-konflikten har exponerat djupgående skillnader mellan NATO:s medlemsstater. En utvidgning av NATO handlar i grunden om vilka utvidgade säkerhetsåtaganden som NATO:s medlemsstater är beredda till avseende de nya medlemsstaterna.
NATO har uttalat att en utvidgning skall ses som en del i att skapa en säkerhetsstruktur för hela Europa och att nya delningslinjer inte får skapas i Europa. Att inte utvidga NATO skulle emellertid innebära att de delningslinjer som de allierade drog upp i Jalta skulle överleva det kalla kriget och även i framtiden markera skiljelinjerna mellan det kalla krigets båda geografiska block i Europa.
Det finns anledning att utgå ifrån att frågan om NATO- utvidgning kommer att dra ut på tiden. De ryska parlaments- och presidentvalen det kommande året liksom det amerikanska presidentvalet kommer säkert att avvaktas. Försöken att hitta former för NATO:s samverkan med Ryssland utöver vad PFP-samarbetet erbjuder kommer också att fördröja frågan.
Frågan om vem som är/blir medlem i NATO är varje stats eget ansvar. Sverige bör avstå från att ge några råd eller från att avråda något tänkbart ansökarland. Det finns emellertid anledning att peka på faktorer som kan komma att påverka den säkerhetspolitiska utvecklingen i hela Europa. Om det ryska motståndet mot NATO-utvidgning tillåts påverka frågans hantering i någon väsentlig utsträckning innebär det att man såväl i Moskva som i resten av Öst- och Centraleuropa får besked om att NATO erkänt att det nya Europa också har sina inflytelsesfärer. Ett europeiskt motstånd mot NATO-utvidgning kan dessutom bidra till att öka den atlantiska klyftan och ytterligare fjärma det framtida amerikanska engagemanget i Europa.
NATO består av USA, Canada och de flesta av de västeuropeiska demokratierna. Ett NATO som utvidgas och därmed integrerar ett antal nya demokratier i Öst- och Centraleuropa i det samarbete och under de förutsättningar som gäller för NATO-samarbetet kan bara bidraga till att öka den politiska stabiliteten i Europa. En utvidgning av NATO är därför inget hot mot Sveriges säkerhetspolitiska förutsättningar men kan bidra till att stärka dem.
Utvecklingen i Europa sedan murens fall i Berlin visar att allvarliga konflikter med ibland väpnad utveckling kommit för att stanna. Behovet av gemensamma aktioner från FN, OSSE och EU för att förebygga, lindra och med fredsbevarande eller fredsframtvingande åtgärder skapa förutsättningar för verklig fred kommer att vara oförändrat stort. Det är viktigt att Sverige har stor beredskap att aktivt deltaga i detta gemensamma arbete. Det är därför angeläget med de förslag till ökad beredskap och kapacitet som propositionen föreslår för svensk del.
Erfarenheterna först från Somalia men framför allt i det forna Jugoslavien kommer emellertid med stor sannolikhet att utgöra en kraftigt hämmande faktor för världens stater att låta sig invecklas i nya engagemang. Boutros-Ghalis optimistiska tankar från Agenda för Fred från januari 1992 har förbleknat allteftersom FN:s möjligheter åter bromsas eller lamslås av motsättningar mellan dess medlemmar och särskilt de permanenta medlemmarna i säkerhetsrådet.
Det vore mycket allvarligt om FN:s fredsbevarande aktiviteter visar sig ha passerat zenit på sin utveckling. Sverige har som en av FN-tankens främsta förespråkare och ett av FN:s största bidragarländer ett stort ansvar att medverka till att FN även framgent kan verka kraftfullt fullt ut enligt FN-stadgans alla föreskrifter i värnet av fred och säkerhet i världen.
Se möjligheterna för svensk säkerhetspolitik!
Målet för svensk säkerhetspolitik är oförändrat att utan underkastelse hålla Sverige utanför krig. Från liberal synpunkt är det av central betydelse att en ny säkerhetsordning byggs i Europa för att värna och främja fred, demokrati och mänkliga rättigheter. Avgörande inför framtiden vid valet av säkerhetsordning blir dels utvecklingen i Östeuropa, dels i vilken grad den viktiga roll USA spelar för Europas säkerhet består.
Med blockpolitikens upplösning och det kalla krigets slut upphörde förutsättningarna för traditionell svensk neutralitetspolitik. Med Sveriges inträde som fullvärdig medlem av EU är neutralitetspolitik inte längre möjlig. Den svenska militära alliansfriheten lägger däremot inga hinder i vägen för medlemskap i EU och fullt deltagande i EU:s gemensamma utrikes- och försvarspolitik. Sveriges medlemskap i EU har ökat våra säkerhetspolitiska förutsättningar. Det förstärks ytterligare av vårt deltagande i Partnerskap för Fred (PFP) och vårt observatörskap i VEU.
Det föreligger idag inga säkerhetspolitiska skäl att för framtiden överväga någon förändring av de militära alliansfriheten. Det finns däremot enligt Folkpartiet liberalerna mycket starka skäl att vara öppen och fullt ut delta i alla de möjligheter som erbjuds i arbetet på att skapa en gemensam europeisk säkerhetsordning och att aktivt delta i olika fredsfrämjande aktiviteter. I det senare fallet bör de ha sin utgångspunkt i ett uppdrag från FN eller OSSE.
Varthän europeisk säkerhetspolitik kommer att utvecklas är mycket svårbedömt, och kommer med stor sannolikhet att så förbli för överskådlig framtid. Det ligger därför i svenskt säkerhetspolitiskt intresse att ha ett öppet förhållningssätt till de möjligheter som kan erbjudas och att inte försvåra möjligheterna till så stor svensk handlingsfrihet som möjligt.
Med blockpolitikens upplösning, det kalla krigets slut och kommunismens ammanbrott i Öst- och Centraleuropa öppnades ett "Window of opportunity" för att långt in på 2000-talet skapa gemensam fred, frihet och säkerhet i Europa. I dag har mycket av optimismen från 90-talets början förbleknat. Men vår historiska uppgift är att se till att fönstret inte stängs igen utan verkligen utnyttjas.
Säkerhetspolitisk kompetens i Sverige
I beredningsarbetet inför försvarsbeslutet 1996 har frågan väckts om ett fristående säkerhetspolitiskt råd för att kunna bistå statsmakterna med underlag för säkerhetspolitiska bedömningar kontinuerligt. Frågan är värd att överväga. Det finns anledning att konstatera att den säkerhetspolitiska kompetensen generellt inte är särskilt utvecklad i Sverige, vilket främst torde ha att göra med hur den traditionella svenska neutralitetspolitiken hanterats på hemmaplan.
Frågan om vilken säkerhetspolitisk kompetens som regeringen önskar knyta till sig är en fråga för regeringen. Försvarets forskningsanstalt (FOA) och Militärhögskolan (MHS) arbetar gentemot statsmakterna och försvars- myndigheterna fram det säkerhetspolitiska underlag som de beställer. Konstruktionen medför emellertid påtaglig risk för att de båda myndigheterna inte ser sig ha utrymme för en mera långsiktig och från beställare fristående säkerhetspolitsik forskning. Det föreligger ett behov av att såväl de berörda myndigheterna som regeringen ser över detta förhållande.
Utanför dessa myndigheter bedrivs säkerhetspolitisk forskning i mycket begränsad utsträckning - främst på Utrikespolitiska institutet och i någon mån inom högskolevärlden. Utvecklingen i Europa skulle mer generellt föranleda att mer fristående säkerhetspolitisk forskning byggs upp inom våra universitet och högskolor. En friare säkerhetspolitisk forskning och debatt är i sig av stort värde för svensk säkerhetspolitik.
Samhällsekonomi och försvar i balans
Det kalla krigets slut och blockpolitikens upplösning har i många av Europas stater liksom i USA lett till stundom mycket rejäla minskningar av försvarsanslagen, och särskilt i förhållande till de ökande anslagen under 80-talet. Sveriges försvarsbeslut 1992 innebar en ökning av försvarsanslaget i syfte att återställa tidigare försummelser i kvalitativt hänseende. Därmed utgjorde Sverige tillsammans med Turkiet de europeiska länder som ökade sina försvarskostnader. Till länder med i stort sett oförändrade försvarsanslag hör Norge och Finland, vilket skall ses mot bakgrund av förhållandena i nordvästra Ryssland.
1992 års försvarsbeslut har urholkats rejält som en följd av landets ekonomiska utveckling. Sparpaketet hösten 1992 och det "svarta hålet" som följd främst av kronans urholkade värde har båda bidragit till detta. Det stora budgetunderskottet och inte minst den oförändrat höga arbetslösheten kastar mörka skuggor inför nästa lågkonjunktur. Det finns anledning att befara att det kommer att ta lång tid innan svensk samhällsekonomi är i balans, vilket ställer ytterligare krav på effektivisering och besparingar.
Försvaret med en årsbudget på ca 40 miljarder kronor utgör en stor sektor i statsbudgeten och kan därför inte utgöra någon fredad zon i detta avseende. Kommer vi inte till rätta med den svenska samhällsekonomin blir det mindre pengar också till försvaret. Nya sparpaket och låg köpkraft hos kronan riskerar att medföra nya, plötsliga urholkningar av försvarsanslagen. En väl underbyggd och långsiktig anpassning av försvarsbudgeten till landets ekonomiska förutsättningar är bästa grunden för stabilitet och långsiktighet i försvarets framtida utformning.
Inför utfärdandet av regeringens riktlinjer för de inledande förberedelserna inför nästa totalförsvarsbeslut i december 1993 medverkade Folkpartiet till att det inledande arbetet skulle bedrivas inom ramen för ett ekonomiskt intervall om +/- 10% vid försvarsbeslutsperiodens (1997-2002) slut, samt i ett något mer långsiktigt perspektiv inom intervallet +/- 30%.
I valrörelsen 1994 publicerade Folkpartiet rapporten "Kommer vargen?" om förutsättningarna för framtidens försvar. Mot bakgrund av den dittillsvarande säkerhetspolitiska utvecklingen och rapportens förord för en radikal strukturförändring av såväl det civila som det militära försvaret föreslogs att "noggranna studier genomförs inför 1997 års försvarsbeslut av ett alternativ som innebär att försvarsanslagen under en fem-tioårsperiod successivt reduceras till en nivå som ligger i storleksordningen 25 procent under dagens". Förslaget följdes upp av Folkpartiets företrädare i den parlamentariska försvarsberedningen våren 1995. Något utförligare underlag föreligger inte efter det att beredningen slutfört sin första etapp.
Den socialdemokratiska regeringen föreslog i sin ekonomisk-politiska proposition (prop 1994/95:25) i oktober 1994 att försvarsanslagen skulle sänkas med 2 Mdr kronor t o m budgetåret 1998 och - om det säkerhetspolitiska läget tillåter det - med ytterligare minst 2 Mdr kronor t o m budgetåret 2001. I budgetpropositionen (prop 1994/95:100, bilaga 5) återkom förslaget. Folkpartiet har ställt sig bakom den beloppsmässiga inriktningen men avvisat regeringens förslag till utformning av besparingarna. I Folkpartiets långsiktiga ekonomiska plan föreslås ytterligare 1 Mdr kronor i besparing inom försvarsbudgeten under nästa försvarsbeslutsperiod. Besparingar av den storleksordning vi förespråkat under riksdagsarbetet 1994/95 är fortfarande önskvärda. Ingenting talar hittills för att de skulle vara omöjliga att genomföra på ett ansvarsfullt sätt.
I nu föreliggande beslutsunderlag i propositionen om "Totalförsvar i förnyelse" saknas däremot erforderligt underlag för att nu närmare kunna ta ställning. Regeringen bör få i uppdrag att inför riksdagens beslut hösten 1996 förelägga ett mer utförligt beslutsunderlag med en noggrann redogörelse för den försvarsmässiga effekten av sina förslag. Förslaget till ekonomisk ram bör därför avvisas.
Numera erkänner de flesta att svenskt försvar alltför länge var ineffektivt genom att behålla en föråldrad struktur. Riksdagen och försvarsmyndigheterna har de senaste åren talat om det riktiga i att minska organisationen för att frigöra medel till förnyelse och bättre kvalitet.
Folkpartiet var under många år ensamt om att kräva en sådan omläggning. Från början av 70-talet pläderade partiet i motioner och på annat sätt för en minskad men effektivare organisation. Partiet krävde införande av en totalförsvarsplikt för att kunna ge ett effektivare civilförsvar samtidigt som det militära försvaret endast skulle utbilda så många som krävdes för bemanning av krigsorganisationen. Nästan alla arméförband hade allvarliga brister i både materiel och utbildning. Så sent som inför 1987 års försvarsbeslut sökte de militära myndigheterna behålla också de allra omodernaste förbanden, hellre än att satsa på t ex modernt luftvärn. Bristen på skydd och bristande förmåga att ta hand om skadade var uppenbara svagheter. Förmågan till strid i mörker var dålig.
Att alltid eftersträva rationalitet inom statlig verksamhet borde vara en självklarhet, eftersom varje krona man tar i skatt av människor bör användas så effektivt som möjligt. Ineffektivitet innebär antingen att vi har svagare försvar än vi annars skulle ha, eller också att vi för den försvarseffekt vi har använder onödigt mycket pengar. Det senare är naturligtvis extra olyckligt i ett läge med stort budgetunderskott.
Försvaret är fortfarande det största statliga konsumtionsområdet. Det militära försvaret kan helt ses som en statlig verksamhet, och statens sätt att hantera denna har därför också betydelse för statens möjligheter att med trovärdighet kunna driva linjen att kommuner och landsting måste fortsätta att effektivisera sin verksamhet.
När vi i den här motionen, i linje med den politik partiet drivit i 20 års tid, motsätter oss orationell resursanvändning har det därför också bäring på den generella diskussionen om förnyelse av offentlig sektor. Inom sjukvård och omsorg, områden som domineras av kvinnlig arbetskraft, har effektivitetskraven drivits hårt under senare år och det finns tecken på att man på flera håll ligger farligt nära smärtgränsen. Att i detta läge låta det nästan helmanliga militära försvaret ge nya exempel på att statens pengar inte används effektivt vore direkt utmanande.
Mer försvar för varje krona
1987 års försvarsbeslut, som byggde på en uppgörelse mellan Socialdemokraterna och Folkpartiet, innebar inledningen till en omfattande moderniseringsprocess av försvaret. Man kan djupt beklaga att denna process inte inleddes åtminstone 15 år tidigare. Den process som inleddes 1987 fortsatte genom 1992 års försvarsbeslut också i den följande perioden, dock i lägre takt. Det är ingen hemlighet att Folkpartiet 1992 ansåg att strukturomvandlingen behövde drivas längre. 16 brigader var en större arméorganisation än Sverige kunde behålla utan att framöver höja försvarsanslagen. Det var därför olyckligt att kaserninvesteringar och grundutbildning beslöts utifrån denna organisation. Det hade varit möjligt 1992 att behålla 16 brigader men bara nyutbilda värnpliktiga till 12 brigader och i stället använda redan utbildade värnpliktiga från redan nedlagda förband.
I den här motionen kommer vi att redovisa principiella synpunkter på avvägningar och inriktning inom totalförsvaret. Den grund vi bygger är i mycket de principer partiet hävdat under många år. En vilja att söka få ut mesta möjliga försvarseffekter per satsad krona. Denna strävan till rationalitet gäller oavsett ekonomisk nivå. Man kan ha olika mening om hur mycket pengar olika delar av offentlig sektor ska ha. Men det borde kunna råda enighet om, att vi inte inom någon del av den offentliga sektorn har råd att använda pengar på ett orationellt sätt.
Vi följer propositionen i så måtto, att vi inte nu binder oss ifråga om antal förband och organisationsenheter av olika slag. Detta bör anstå till försvarsbeslutet nästa höst, då mer tillfredsställande beslutsunderlag måste föreligga. Det viktiga för oss nu är att föra fram principer som vi anser bör beaktas i planeringen inför detta beslut.
Kvalitet och kärnmodell - återtagning och anpassning
I propositionen skissas lösningar där merparten av krigsorganisationen är användbar omedelbart efter mobilisering. Denna styrka ska var tillräcklig för de hot som bedöms möjliga i nuläget. För en annan del av organisationen ska man godta vissa brister i utbildningen och tillgången på sådan förbrukningsmateriel som kan anskaffas på den öppna marknaden. Samtliga dessa godtagna brister ska kunna åtgärdas inom ett år från beslut om förstärkning. Man kan diskutera om exakt 12 månader måste vara norm, men i princip är den föreslagna inriktningen utmärkt. Vi kan jämföra med förr, då få förband var direkt användbara direkt efter mobilisering och många enheter hade grava brister i utrustning och utbildning. I efterhand har konstaterats att bristerna var dramatiskt mycket större än myndigheterna redovisat.
Samtidigt ska man ha förberett möjligheten att utöka organsationen på ett planerat sätt. Ett exempel på detta är vad som berörs senare i motionen, att behålla en något större befälsorganisation än som behövs för den befintliga organisationen, eftersom utbildningen t ex av nya kompanichefer tar flera år.
Folkpartiet är positivt till grundtanken i dessa förslag. I de lösningar till arméorganisation som partiet skissade i slutet av 80-talet gavs exempel på i princip en liknande uppdelning, med en hög kvalitet i de direkt gripbara förbanden och en option att efter beslut kunna få fram ytterligare ett antal förband. Detta kallades "kärnmodellen", vilken också bejakades på socialdemokratiskt håll. Den ger en mer realistisk möjlighet till erforderlig tillväxt i ett annat skede. Modellen är emellertid möjlig först sedan man lämnat den gamla doktrinära värnpliktsprincipen. Utan flexibilitet i värnpliktssystemet blir det omöjligt att använda en kärnmodell.
Erfarenheten visar att rustningarna i olika länder varierat över tiden. Det är en orimlig tanke att Sverige skulle ha en organisation som låg oförändrad över tiden. Den skulle då sannolikt vara för svag när hoten var störst och onödigt stor när hoten är små. Den kritik som bör riktas mot svensk försvarspolitik bakåt är att den varit för stel, alltså haft för liten "elasticitet". Men ofta brukar kritiken vara den omvända. 1925 års försvarsbeslut var internationellt och nationellt ett mycket rimligt beslut, i ett läge då tidigare stormaker i regionen var militärt svaga och svenska flottan den starkaste i Östersjön. Kritiken bör i stället riktas mot politiken under 30-talet då Sverige reagerade alltför sent och alltför svagt på Hitlers och Stalins politik. Vill man studera misstag är det inte 20-talet utan 30-talet som bör bli åskådningsexempel.
Vad vi bör inrikta oss på är väl att så systematiskt som möjligt söka mekanismer som ger tillväxtförmåga och möjlighet att uppfatta förändringar i vår omgivning. En grundläggande erfarenhet synes oss uppenbar. Att behålla en överdimensionerad organisation och hoppas att kunna förstärka den kvalitativt om hotet ökar har visat sig vara en falsk linje. Man kommer in på ett sluttande plan, där önskan att behålla så mycket som möjligt gör att man medvetet eller omedvetet blundar för allt större kvalitetsbrister. Detta har varit tydligt på materielsidan.
Frågan är om inte de mentala effekterna varit minst lika allvarliga. Om organisation ändå inte väntas fungera fullt ut, saknas starka skäl att skärpa sig, och man får ett slags avtrubbningseffekt. Vi vet att många av de officerare, som hoppade av försvaret under 70- och 80-talen, gjorde det därför att man upplevde att verksamheten fungerade dåligt. Vi har kunnat se hur förband som fått ny materiel och börja tro på sin egen förmåga har mycket hög moral och arbetstillfredsställelse.
Kvalitet bör därför vara det överordnade målet, om vi ska få en försvarsmakt som fungerar så väl, att den också har förmåga att växa om statsmakterna så begär. Den internationella utvecklingen visar också mycket tydligt att försvarsområdet inte skiljer sig från andra samhällssektorer ifråga om den moderna elektronikens väldiga möjligheter. Antal soldater och stridsvagnar säger i dagsläget sannolikt betydligt mindre om olika försvarsmakters förmåga än tillgången på förmågan att utnyttja ny teknologi för spaning, samband och ledning.
Den tidigare alltför stora försvarsorganisationen kännetecknades av att driftskostnaderna ökade och inkräktade på utrymmet för materielanskaffning och förnyelse. Den stora vinsten med strukturomvandlingen sedan 1987 har varit, att den frigjort medel som kunnat användas till ny materiel och andra kvalitetshöjningar. Den inriktningen måste fullföljas, vilket gör att Folkpartiet med kraft motsätter sig utbildning, som inte är motiverad av behovet att omsätta krigsorganisationens personal. En minskning av försvarsanslagen är motiverad mot bakgrund av att den fysiska kapaciteten att anfalla Sverige har minskat, särskilt vad avser storinvasion över Östersjön. Men det är viktigt att dessa anslagsminskningar åtföljs av organisationsminskningar. I annat fall kommer materielandelen i försvarsanslagen minska, vilket skulle äventyra inriktningen att stärka kvalitén.
Metoderna för "återtagning" kommer att variera mellan skilda förbandstyper. Vad det gäller är söka kostnadseffektiva lösningar. Ifråga om arméförband är anskaffning av tyngre materiel sannolikt den faktor, som bestämmer tidpunkten när nya enheter kan sättas upp. I försvarsmaktens planering bör ingå att kontinuerligt följa utvecklingen och redovisa vilka tänkbara förstärkningsmöjligheter som finns.
Principiellt kan man uttrycka detta som "optioner". Vi har en viss organisation, men man bör ha ett antal handlingsmöjligheter som gör att det inom ett antal bör vara möjligt att ha nått en större organisation. Ett exempel kan vara transporthelikoptrar. Vi kan ha en viss organisation men ha en planering för att efter beslut kunna utöka kapaciteten, genom att utöka utbildningen och gå ut även på den civila marknaden och köpa upp ett antal helikoptrar, kanske begagnade.
Ett annat exempel kan vara att ha färdiga ritningar för s k mingördlar till våra ubåtar. Det innebär att ha möjlighet att ett antal år efter beslut ha tillgång till en kapacitet som inte finns i nuläget. Ett annat exempel kan vara att vi anskaffar ett antal krigsbroar men har planläggning för att kunna beställa fler. I ett läge med liten bedömd krigsrisk i närtid men osäkerhet på längre sikt blir "optioner" av detta slag extra intressanta.
Flygstridskrafter
Vad gäller flygstridskrafterna finns i praktiken mycket små möjligheter att öka leveranstakten på ett märkbart sätt inom loppet av få år. Visst kan industrin gå över till flerskift, men det stora nätet av underleverantörer gör att en förändrad leveranstakt kan bli svår att åstadkomma. Import utifrån är också i praktiken omöjlig, eftersom starka skäl talar emot att introducera en ytterligare flygplanstyp, med allt vad det drar med sig i form av underhållsbehov, utbildningshjälpmedel etc.
Det finns en långt mer näraliggande möjlighet att åtminstone 10-15 år framåt ha handlingsfrihet att öka luftförsvaret, nämligen att behålla redan anskaffade flygplan i sådant antal att det räcker till en större organisation. Man skulle t ex kunna gå ned från dagens l6 till 12 aktiva flygdivisioner och därmed minska bränslekostnader, underhåll och utbildningskostnader. Men om man inskränker de årliga skrotningarna av Viggen- och Drakenflygplan till 15-20 flygplan, vilket motsvarar den planerade tillförseln av JAS 39 Gripen, finns en "option" att efter beslut öka ut organisationen med 1-3 divisioner.
Just denna möjlighet har mycket stor trovärdighet eftersom vi redan i praktiken gjort en motsvarande förstärkning i slutet av 80-talet och början av 90-talet. Genom stora personalavgångar av förare och tekniker till civilflyget kom flygvapnets divisioner att ha vakanser på 25-30 procent. Dessa vakanser hade kunnat hanteras så att var fjärde division vakantsattes, men i stället lät man alla divisioner vara kvar men med reducerad förmåga. När man skulle "återta" det som förlorats fick man erfarenheter av i vilken takt en förstärkning kan se. Gränssättande är inte hur många intresserade som kan rekryteras utan vad skolor och divisioner förmår ifråga om utbildning av nya. I sammanhanget har det också visst intresse i vilken mån det visade sig möjligt att ta tillbaka tidigare förare.
Motsvarande erfarenheter finns inom marinen och armén där stora avgångar av officerare gav vakanser i organisationen, men där man genom utökad befälsutbildning efter några år hade fått bort vakanserna. Denna typ av praktiska erfarenheter av "återtagning" är självfallet mer robust än mer teoretiska modeller.
Även om antalet flygdivisioner minskas finns behov av en ganska omfattande basorganisation. Vi godtar tanken att utbyggnad av ytterligare flygbaser inte behöver ske de närmaste åren, men att man i stället har beredskap att vid behov kunna besluta om utbyggnad av fler baser. Däremot vänder vi oss emot tanken att reducera antalet basbataljoner till ca 16. En så långtgående neddragning skulle göra att flexibiliteten i utnyttjandet av flygförbanden minskades alltför mycket.
Det kan sägas att en neddragning av antalet aktiva flygdivisioner till tolv och en motsvarande neddragning av antalet stationskompanier gör att att man långsiktigt inte kan underhålla en så stor basorganisation som tidigare. Men under åtminstone tio år framåt kan man använda redan utbildad personal. Länge var det ju så att antalet värnpliktiga i den fredstida förbandsproduktionen på flottiljerna var större än som erfordrades för omsättning av basorganisationen, varför många värnpliktiga inte krigsplacerades eller endast fanns kort tid i den krigsorganiserade basorganisationen.
Vi menar att man bör behålla ett större antal basbataljoner men kan tillåta att några av dem har lägre beredskap och behöver viss återtagningstid, t ex för att viss materiel måste kompletteras genom ianspråktagande av civila resurser. Ett annat alternativ kan vara att efterhand något minska personalinnehållet i bataljonerna, vilket visserligen något kan minska deras uthållighet men likväl medger användande av en större del av bassystemet.
Marina stridskrafter
Antalet ubåtar brukar ganska ofta diskuteras. Det är en fråga som främst har betydelse för att bestämma när i framtiden ytterligare utbåtar behöver beställas. I fråga om årliga kostnader är en väl så intressant fråga hur många ubåtar som hålls i drift. Fram till en bit in på 80-talet var mindre än hälften av dåvarande tolv ubåtar i drift, men genom olika åtgärder utökades det antalet rätt markant. Motsvarande gällde för ytfartyg.
Nu bör övervägas att återgå till en lägre fredstida bemanningsgrad. En av anledningarna till marinens uppmärksammade budgetproblem under senare år var att kostnaderna, inte minst underhållet, vid stort gångtidsuttag var långt högre än man kalkylerat med. Möjligen har uppmärksamheten på sistone alltför mycket fokuserats på hur mycket materiel som kan skrotas eller säljas de närmaste åren, men eftersom drift- och personalkostnaderna är stora bör frågan om hur många enheter som hålls i ständig drift vara väl så intressant.
Om man vill dra ned på antalet fartyg i en viss funktion ger det inte så mycket besparing att skrota t ex tre exemplar några år i förtid. Men om man i stället kan hoppa över en planerad avskaffning av tre nya fartyg blir besparingen mycket stor. I båda fallen minskar självfallet de långsiktiga driftkostnaderna, men besparingen på kort sikt blir i det senare fallet sannolikt många hundra miljoner större än i det förra.
Försvarsmaterielfrågor
"Smyge" - som var ett resultat av 1987 års försvarsbeslut - är en experimentfarkost i syfte att prova ny teknik på några mycket intressanta områden. I USA stoppades ett antal tidigare planerade flygplansprojekt. För att ändå hålla uppe tekniknivån pågår nu det s k JAST-projektet som innebär att några industrier konkurrerar om uppdrag att utveckla några nya tekniker utan att dessa är knutna till ett konkret nytt flygplan. Denna metod, att satsa på kunskapsutveckling utan direkt samband med en serieleverans, kan bli vanligare framöver, just i syfte att behålla och utveckla kompetens, även i ett läge då minskning av försvarsorganisationen gör att ett antal enheter utgår utan ersättning, och man alltså får ett antal års lucka i tidigare planerade anskaffningar. Det kan därför inträffa lägen då en planerad materielanskaffning utgår men det likväl kan finnas skäl att fullfölja utvecklingsarbetet för att ha det som grund för arbete inför nästa teknikgeneration på området ifråga. Frågan är givetvis inte okomplicerad i ett perspektiv där banden klipps mellan utvecklings- och produktionssidorna inom materielindustrin och bör därför ytterligare belysas inför beslutet hösten 1996.
Det finns starka skäl att ifråga om försvarsteknologi söka samarbete i första hand i Norden och Europa, men på en del områden nog också med industrier i USA, för att kunna använda svenska spetskunskaper i samverkan med andra. Det kan vara så att utvecklingsarbete inte lika klart som tidigare måste vara direkt knutet också till serieproduktion. I ett läge med neddragningar av ett antal förband utgår självfallet ett antal annars planerade nyanskaffningar. Den långsiktiga handlingsfriheten talar för att nya projekt kan tas fram några år senare. Det här kan innebära att neddragningen på tillverkningssidan blir relativt större än på utvecklingssidan. Även detta förhållande talar för ett utökat samarbete mellan svensk och utländsk försvarsindustri. Den prioritering som görs i propositionen, ifråga om de teknikområden där vi i första hand bör säkerställa inhemsk kompetens, är snävare än inför tidigare försvarsbeslut men sannolikt en rimlig inriktning inför framtiden.
I propositionen talas om starka svenska önskemål om att i ökad utsträckning delta i europeiskt försvarsindustriellt samarbete. Svensk försvarsindustri har givetvis genomgått stora förändringar, men det finns länder där neddragningarna varit ännu bryskare. I en artikel nyligen i "Military Technology" om tyskt-svenskt försvarsindustriellt samarbete beskrev chefen för den tyska motsvarigheten till FMV att på fyra år har den tyska försvarsindustrisektorn halverats från 280 000 till 140 000 anställda och det kan bli en fortsatt neddragning med 40 000 före slutet av 1996.
Vad gäller kompensationsaffärer vid import av försvarsmateriel finns en risk att kostnaden för dessa affärer underskattas. Om svenskt försvar får offerter från t ex tre utländska tillverkare som alla har lagt in kompensationsaffärer i Sverige får vi ingen mätare på hur mycket lägre priset skulle ha kunnat bli om kravet på kompensationsaffärer inte funnits med. Här finns en risk att materielanskaffningen fördyras mer än som uppmärk- sammas.
Genom de ofta drastiska neddragningarna av krigsorganisationen i olika länder finns numera större möjligheter än någon gång sedan krigsslutet 1945 att köpa begagnad försvarsmateriel, som kanske levererades från tillverkaren bara för några år sedan. Detta i kombination med livstidsförlängning av materiel, oftast uppgradering av elektronik, gör att import av begagnad materiel är ett alternativ i flera sammanhang. De stora neddragningarna gjordes åren närmast Sovjetunionens fall, så det är sannolikt att utbudet av begagnad materiel efterhand avtar. Sverige har utnyttjat dessa möjligheter ifråga om stridsvagnar (vid sidan av nyproducerade vagnar) och andra pansrade fordon. Ett exempel där det finns anledning att studera möjligheter att söka få köpa begagnad materiel gäller attackhelikoptrar. Dessa skulle utgöra ett viktigt led i att utveckla ett "mindre men vassare" svenskt försvar med hög beredskap, rörlighet och slagkraft.
Civilförsvar och beredskapslagring
Tidigare har Sverige satsat betydande belopp på lagring och andra åtgärder i syfte att klara försörjning i lägen då vi under lång tid, främst till följd av krig i vår omgivning, skulle få kraftiga minskningar av normal utrikeshandel. De stora satsningarna gjordes ifråga om livsmedel, kläder och skor, där inriktningen var att klara fleråriga avspärrningar, medan uthålligheten ifråga om t ex läkemedel och sjukvårdens förbrukningsmateriel var ytterst ringa. De dramatiska obalanserna ifråga om insatser för olika försörjningsområden var tydligt en följd av att politiska hänsyn till vissa producentintressen styrt långt mer än omtanke om befolkningens försörjning.
1987 års försvarsbeslut innebar en viktig principiell förändring genom att utgå från samma tidsbedömningar över hela linjen. Folkpartiet var pådrivande för denna omläggning, som naturligtvis kritiserades från intressenter som haft ekonomisk vinning av de tidigare obalanserna. 1987 års beslut innebar också att statlig lagring av insatsvaror åt industrin för s k fredskriser upphörde. Oljelagringen för sådana lägen är inordnad i ett internationellt system, där Sverige deltar på samma villkor som andra stater i detta samarbete.
Behovet av lagring och andra åtgärder för att klara lägen med "avspärrning" har naturligtvis minskat radikalt till följd av kommunismens fall och det "kalla krigets" slut. Det nya läget gör att vi kan avskriva det tidigare scenariot med ett europeiskt storkrig som skulle kunna leda till långvariga fysiska hinder för handel till och från ett neutralt Sverige.
Svenskt totalförsvar ska kunna möta den typ av begränsade militära aktioner som kan vara militärtekniskt möjliga utan egentlig förvarning. Dessa alternativ ställer knappast krav på försörjningsberedskap av det slag vid tidigare räknade med. Däremot finns det sannolikt skäl att ägna stor uppmärksamhet åt åtgärder som ökar stryktåligheten och uthålligheten i telekommunikationer, elförsörjning och transportförmåga. Den mer än tre år långa belägringen av Sarajevo visar på betydelsen av att kunna slå ut respektive säkerställa civila funktioner som el-, gas- och vattenförsörjning.
Sjukvården har stor betydelse i sammanhanget, inte minst förmågan att transportera skadade till vård på sjukhus längre bort i lägen då den regionala sjukvårdskapaciteten inte räcker till. Tillgången på läkemedel och förbrukningsmateriel bör uppmärksammas. I storstadsområden finns särskilda behov att hålla nere sårbarheten i vattenförsörjningen.
Får vi indikationer på sådana militära förstärkningar att det kan finnas risk för större operationer mot Sverige bör ytterligare försörjningsåtgärder vidtas. En fortlöpande planläggning bör finnas för att kartlägga vilka flaskhalsar som finns, för att i ett sådant läge säkerställa tillförseln av förbrukningsartiklar och andra förnödenheter till försvarsmakten, sjukvården, transportväsendet och andra delar av totalförsvaret. I ett sådant läge kan det vara befogat med en ökad lagring. Merparten av den hittillsvarande statliga lagringen bör upphöra, men vi bör ha en beredskap att vid behov kunna bygga upp lager, som kan behövas om hotbilden på nytt blir allvarligare.
Alternativet "handelskrig" mot Sverige är sedan tidigare borta ur planeringen. Redan GATT-reglerna var ett skydd mot sådant, men självfallet är Sverige genom medlemskapet i EU ännu mer skyddat mot risken att bli utsatt för ensidiga ekonomiska påtryckningar i form av att vi plötsligt skulle förvägras normal utrikeshandel.
I tidigare planläggning fanns föreställningen att ett storkrig på kontinenten skulle försvåra import söderifrån och samtidigt starkt försvåra sjöfarten till och från svenska hamnar. Scenariot att Danmark och norra Tyskland skulle drabbas av krigshandlingar ligger knappast inom ramen för det som vi behöver planera för i ett kortare perspektiv, och minskningen av Rysslands marina kapacitet gör att hotet om avbruten sjöfart knappast längre är aktuellt.
Det är svårt att se ett läge där Sverige-Finland skulle bli transportmässigt avstängt från övriga EU. Till området bör självfallet också räknas Norge, som ju genom EES-avtalet har ett fritt varuutbyte med EU. Försök från någon utomstående part att söka avlänka dessa tre länder från förbindelser med kontinenten bör rimligen mötas av motåtgärder från fler än Sverige. Det vi kan bidra med i detta sammanhang är resurser som primärt anskaffats för att värna svenskt sjöterritorium och för att stoppa marina operationer mot vårt land och dess sjöfart.
Sammantaget innebär detta att Sverige bör kunna göra betydande neddragningar i förhållande till tidigare på försörjningsområdet. En del av dessa besparingar bör möjliggöra ökade satsningar på säkerhet ifråga telekommunikationer och elförsörjning. I övrigt bör besparingarna nyttiggöras för att finansiera en eventuellt utökad utbildning av pliktpersonal och frivilliga för insatser inom de civila delarna av totalförsvaret.
Minska skyddsrumsbyggandet
Sedan början av 80-talet har Folkpartiet pläderat för en tydlig prioritering inom skyddsrumsbyggandet, så att insatserna koncentreras till att ge skydd åt de mest utsatta verksamheterna. Den tidigare skyddsrumsplaneringen utgick från föreställningar som hade sin grund i andra världskrigets bombkrigföring. Ingen nation har idag resurser som möjliggör den typen av bombning, i stället kännetecknas utvecklingen av alltmer precisionsvapen. En utförlig argumentation kring detta finns i folkpartimotionen 1994/95:Fö12 med anledning av Riksdagens revisorers förslag angående skyddsrumsbyggandet.
I princip borde inga bostäder, skolor eller daghem byggas inom riskområdet kring sådana anläggningar som kan antas vara sannolika mål för en fientlig förbekämpning. Och omvänt, anläggningar av detta slag bör inte förläggas i närheten av bostadsbebyggelse. Den kommunala planeringen bör syfta till sådan separering när det gäller nybyggande. I det fall man redan har bostäder nära sannolika mål finns självfallet skäl att ta tillvara möjligheter att komplettera bristande skydd. Men väl så viktigt är att ta tillvara möjligheter att flytta bort sådana verksamheter som ger risker för omgivningen. Viktiga teleanläggningar kan tas som exempel. De lades tidigare i bebyggelse, men strävan bör vara att förlägga dem på avstånd från t ex bostäder och skolor.
Här finns skäl att ifrågasätta det nuvarande systemet där staten direkt betalar alla investeringar i skyddsrum. Ta ett exempel där man vill lägga en teleanläggning i bebyggelse därför att det ifråga om kablar m m skulle kosta några miljoner mindre än att lägga anläggningen utanför bebyggelsen. Men genom förläggning inom bostadsbebyggelsen skapas behov av skyddsrum, som kostar ett antal miljoner. Om dessa senare kostnader inte kommer in i kalkylen när man väger olika lokaliseringar mot varandra försvåras ett rationellt val.
Utöver detta kommer naturligtvis att skadan av att förlägga verksamheten inom bebyggelsen är större än enbart kostnaden för skyddsrummen, eftersom en ökad risk bara till en del kan kompenseras genom skyddsrumsbyggande - risken för att människor inte hunnit larmas och inta skyddsrum inför en attack mot den viktiga anläggningen är ju uppenbar. I princip vore det bästa om den som vill lokalisera en farlig verksamhet nära bostadsbebyggelse också fick stå för de extrakostnader detta medför ifråga om skydd i bostadsområdet.
En översyn bör göras av principerna för finansiering av skyddsrumsbyggande. Det nuvarande systemet tillkom på 70- talet i ett läge då man fortfarande bedömde att en stor del av nyproducerade bostäder skulle förses med skydssrum. Systemet ersatte ett tidigare där byggherren hade skyldighet att själv finansiera skyddsrum, i orter över en viss storlek och för byggnader på mer än två våningar - någon koppling till risker fanns inte i det systemet.
En rimlig bedömning för framtiden bör vara att merparten av investeringar i skydd går till att skydda den personal som arbetar i de anläggningar som bedöms utgöra de mest sannolika målen för precisionsvapen. Om verksamheten, därför att den är så viktig, måste bedrivas kontinuerligt krävs att hela arbetsplatsen ges skydd, alltså räcker det inte med att ett skyddsrum på annat håll i byggnaden. Att lägga ned merparten av resurserna för skydd till de människor som löper de särklassigt största riskerna vore en anpassning till den nya tekniken.
Genom precisionsvapen ökar sannolikheten för att de viktigaste målen träffas. I redovisningen från Gulfkriget har angivits att ett enda modernt attackflygplan med två precisionsstyrda missiler kunde lösa en uppgift som 20 år tidigare skulle ha krävt insats av 95 attackflygplan med 190 konventionella sprängbomber. De allra flesta bomberna hamnade då vid sidan av det egentliga målet, och antalet människor som nästan slumpmässigt skadades och dödades kunde då bli stort.
I den nämnda motionen har påtalats att om ett bostadshus ligger vägg i vägg med en viktig anläggning bör lösningen nog inte vara skyddsrum. Det är farligare - även med skyddsrum - att finnas i detta hus än att vara i ett hus några hundra meter bort. I det konkreta fallet kan det alltså vara så att kommunen bör planera att i hotsituationer kunna genomföra lokal omflyttning från någon eller några särskilt olyckligt placerade fastigheter.
Det bör alltså vara möjligt att högst väsentligt dra ned på anslagen för byggande av skyddsrum. En del medel bör finnas för att informera om metoder och material för att kunna ordna enklare skydd, antingen redan när huset byggs eller som komplettering i äldre bebyggelse. Olika byggnadssätt skiljer sig starkt ifråga om motståndskraft.
De medel som kan frigöras jämfört med hittillsvarande skyddsrumsbyggande bör användas för att utöka den årliga utbildningen av pliktpersonal och frivilliga inom de civila delarna av totalförsvaret.
Helhetssyn
I både försvarsberedningen och propositionen talas om en s k helhetssyn, d v s hur man bättre kan utnyttja resurser primärt avsedda för totalförsvaret för andra samhällsändamål och omvänt. Folkpartiet vill för sin del understryka det positiva i grundtanken om att staten har en samlad syn på användningen av sina resurser. Vi kan här peka på dels förhållandet mellan marinen och kustbevakningen, och dels utnyttjandet av militära resurser för civila operativa ändamål. Här kan finnas behov av att ytterligare se över lagstiftningsfrågorna.
Ja till totalförsvarsplikt - nej till yrkesarmé!
Det område där Folkpartiet genom åren rönt det största motståndet i strävan att förbättra totalförsvaret har gällt partiets förslag om införande av en totalförsvarsplikt. I reservationer i 1978 års försvarskommitté och framåt har partiet argumenterat för en sådan plikt i syfte att på ett rationellt sätt tillgodose personalbehov inom både militära och civila delar av totalförsvaret. Partiet krävde år efter år att det militära försvaret enbart skulle utbilda så många värnpliktiga som behövs för krigsorganisationen. Sedan andra världskriget har hundratusentals värnpliktiga tagits in till "utbildning" och sedan fått veta att det aldrig varit meningen att de skulle krigsplaceras. Det är svårt att motivera för en individ att han med statlig tvångsmakt tagits ut för "utbildning" inom försvaret, men att det aldrig varit meningen att han skulle ges en uppgift om det blev allvar.
Samtidigt som försvaret årligen tog in flera tusen fler värnpliktiga än som krigsplacerades hade vi ett civilförsvar som var "förgubbat" genom att i princip bygga på manlig personal i åldrarna 47-65 år. Det var inte bara det att personalen var gammal. Vid den åldern är det också omöjligt att med lagens hjälp kalla in personer till utbildning. Det ledde till att civilförsvarets undsättningsenheter i praktiken inte fungerade. I Danmark har man sedan länge direktutbildade värnpliktiga (med numera sex månders utbildning), som ingår i effektiva enheter, som också klarar uppgifter som att vara rökdykare. Dessa värnpliktiga ingår under utbildningen i den fredstida räddningstjänsten, vilket anses ge stor realism och öka de värnpliktigas motivation.
Det var inte bara så att stora pengar slösades bort på onödig utbildning inom det militära försvaret. Delar av försvarmakten hävdade att inte en enda "vapenför" man fick utbildas för uppgifter inom civila delar av totalförsvaret. Det sades nämligen vara ett avsteg från "den allmänna värnplikten". Att civilförsvaret var en outbildad papperstiger som inte fungerade var visserligen tråkigt om det blev krig, men människors överlevnad och totalförsvarets funktion tycktes vara underordnade faktorer i förhållande till principen att det militära försvarets utbildningsomfång skulle styras av födelsetal och inte av krigsorganisationens personalbehov. Motargumentet var hela tiden att alternativet till den "allmänna värnplikten", i meningen att alla män ska utbildas till militärt försvar, var "yrkesarmé".
Men Folkpartiet ville vare sig tidigare eller framgent ha en yrkesarmé. Sverige, som inte har landgräns mot någon stormakt och som dessutom till stor del är omslutet av vatten, kan ha ett försvar som bygger på mobilisering. Man får då ut mycket mer försvarseffekt genom att utbilda en soldat (inklusive repetitionsövningar) i sammanlagt något år men kunna ha vederbörande i olika befattningar i krigsorganisationen under 20 år eller mer. Det kan uttryckas så, att man bara betalar för soldaten under fem procent av den tid han finns gripbar för organisationen. 90 procent av personalen i svenska förband är värnpliktiga. Det ger per satsad miljon långt större försvarseffekt än om man hade heltidsanställda soldater, som skulle betalas varje månad.
Ett försvar med yrkessoldater skulle inte bara bli onödigt dyrt. Det skulle dessutom sannolikt bli mycket svårt att rekrytera ens ett ganska litet yrkesförsvar. Vi kunde se hur svårt det var för försvaret att i högkonjunkturer kunna behålla ens sina officerare, som ändå hade rätt omväxlande arbetsuppgifter. Hur mycket svårare skulle det inte vara att i konkurrens med övrig arbetsmarknad rekrytera och behålla personal för en så pass trist uppgift, som att gå som färdigutbildad soldat och vänta på det eventuella kriget. Risken är uppenbar att en stor del av försvaret skulle vara vakantsatt i brist på soldater och att de soldater man lyckades rekrytera i många fall var av låg kvalitet. Det finns exempel på stora stater som åtminstone tidvis haft mycket svårt att kvalitativt klara rekryteringen till sina krigsmakter.
Ett vanligt argument för värnplikt har varit att det är enda sättet att få många soldater. Det absurda var, att när det var antalet värnpliktiga som styrde utbildningsvolymen, fick vi i praktiken ett försvar i kraftig obalans. Genom "allmän värnplikt" hade Sverige nära 30 brigader, men ingen enda av dem var egentligen krigsduglig. Den dogmatiska tillämpningen av värnplikten var så rigid, att den i praktiken förstörde både militärt och civilt försvar.
Folkpartiet betonade i stället, att ett vettigt pliktsystem borde vara det mest flexibla av alla tänkbara system, och att det bättre än varje system kan tillgodose kvalitetskraven. Totalförsvaret har ju, särskilt om man frångår könsfixeringen, i princip hela befolkningen att utgå ifrån. Man kan optimera alla personalbehov, genom att i varje läge söka nyttja varje person där han eller hon gör störst nytta. Man kan, i princip i alla länder avsett hur stora försvarsmakter de har, med en sådan pliktlag i varje läge få ut bästa möjliga kvalitet. Yrkesförsvaret klarar inte detta, men inte heller den rigida värnpliktstolkning som gav det militära tusentals fler värnpliktiga än det behövde, samtidigt som de civila delarna av totalförsvaret delvis var obrukbara till följd av drastiska brister i personalens utbildning och kapacitet.
Värnplikt - yrkesarmé
Så länge övriga partier och försvarsmyndigheter slog vakt om det gamla systemet och vägrade att se andra alternativ än helmilitär "allmän" värnplikt och yrkesförsvar blev debatten år efter år mest "goddag yxskaft". Folkpartiet krävde en totalförsvarsplikt gemensam för militärt och civilt försvar. Svaret blev nej, med motiveringen att man inte vill ha "yrkesarmé". Ett i sig märkligt svar, eftersom totalförsvarsplikt i sak torde vara så långt från yrkesarmé man kan komma.
Folkpartiet begärde att civilförsvaret skulle slippa för uppgiften icke utbildade 47-65-åringar och i stället få grundutbilda unga. 20-årsåldern är den enda då man i normala tider med lag kan pålägga någon en längre utbildning - senare blir det alltför stora besvär att avbryta yrkesverksamhet och familjeliv. Svaret blev nej, med motiveringen att man inte vill ha "yrkesarmé".
Folkpartiet krävde att vapenfria skulle slippa det orimliga prövningssystem, som byggde på att en statlig myndighet bättre än den enskilde själv kunde bedöma vederbörandes samvete. Det tog nästan hundra sedan Jakob Byströms motion på 1890-talet, innan statsmakterna insåg att värn- pliktssystemet skadades av att tillämpas på ett sätt som sände unga män i fängelse. Ibland kan det allså ta nästan ett sekel att få genomslag för en mänsklig princip. Trots att rimligen ingen enda av de vapenfria torde reflektera på att bli yrkessoldat, bemöttes också kravet på ändrat prövningsförfarande med att det skulle leda till "yrkesarmé".
Folkpartiet hävdade att utbildningstiden skulle anpassas till utbildningsbehovet. Motioner, om att låta fiskarynglingar få en kort tilläggsutbildning och sedan krigsplaceras på familjens båt som ingick i marinens krigsorganisation, avslogs med motiveringen att det skulle strida mot den allmänna värnplikten. Metoden att undvika "yrkesarmé" var att utbilda fiskaryngligen till skyttesoldat och i stället utbilda en landkrabba på en av marinens minsvepare av fiskebåtstyp och sedan krigsplacera honom på fiskarfamiljens båt. Med samma emfas hävades, att den allmänna värnplikten gjorde det principiellt omöjligt att ens reflektera över tanken att ge kortare utbildning åt sådana värnpliktiga lastbilsförare som hade trafikkort redan vid inryckningen.
Folkpartiet hävdade att man bara skulle utbilda så många som behövdes för en viss funktion. Svaret var att behovet inte spelade någon roll, eftersom värnpliktsprincipen byggde på att man dimensionerade utbildningsvolymer efter födelsetal och ingenting annat. Tanken var, att om man sökte utbilda så många värnpliktiga som behövdes för försvarets behov, skulle man i stället få en "yrkesarmé".
Eftersom försvarsmaktens utbildningsorganisation var stel och inte kunde anpassas till förändringar i årskullarna, blev det stora "pucklar" i perioder med stora årskullar, trots att alla visste att det ledde till stora påfrestningar för många att tvingas till sena tjänstgöringar.
Svensk försvarspolitik var, genom den rigida tolkningen av värnplikten, förvandlat till ett slags besvärjelsetro, där allt underordnades tanken att alla unga män skulle till militärt försvar och att de civila delarna av totalförsvaret i princip inte skulle kunna ges en enda "vapenför" man utan att allt föll samman. Det var ett slags ortodox teologi, med ordet "yrkesarmé" som beteckning på helvetet. Alla som ville se förstod att den rigida tolkningen av värnplikten var en huvudanledning till att arméns kvalitet urholkades, därför att man årligen utbildade till en långt större organisation än den som kunde ges utrustning motsvarande kraven i modern stridsmiljö.
Det var lika uppenbart att civilförsvarets moras var en följd av samma värnpliktssyn. Det var inte brist på insikt som ledde till dessa svåra obalanser. Det var ett medvetet val att värnpliktsdogmen ansågs viktigare än totalförsvaret och skyddet av landets fred och frihet. Det var heller inget smussel, utan en väsentlig del av funktionsdugligheten offrades helt öppet.
Totalförsvarsplikt
System som överlevt sig själva anpassas sällan successivt, i så fall hade ju de stora balanserna aldrig uppstått. I stället blev det en omvändelse ungefär som på vägen till Damaskus. Det skedde i pliktutredningen, tillsatt av försvarsminister Roine Carlsson och ledd av den erfarne försvarspolitikern Roland Brännström. Förslagen har sedan godtagits av en helt enig riksdag. Enklast kan operationen beskrivas som att de gamla folkpartiförslagen som röstats ned år efter år blev gemensam uppfattning. De viktigaste inslagen var att de tidigare separata pliktlagarna ersattes av en om totalförsvarsplikt, direktrekrytering infördes också till civila totalförsvarsuppgifter samt att principen slogs fast att utbildningskullarnas storlek och olika utbildningars längd skulle utgå från krigsorganisationens behov. Samtidigt beslöts på förslag av försvarsutskottet att det tidigare prövningsförfarandet för vapenfri tjänst skulle avskaffas.
Pliktutredningen, med företrädare för samtliga dåvarande riksdagspartier, genomförde en långt mer noggrann genomgång av principer och praktiska problem kring pliktlagstiftning rörande totalförsaret än någon tidigare utredning gjort. Det som var dogm hade ju tidigare bara varit föremål för besvärjelser ("nej till yrkesförsvar") och därmed hade alternativ till den tidigare systemet inte granskats. Tidigare sades att varje ändring av det gamla systemet skulle leda till "yrkesarmé", men i pliktutredningen visade det sig att alla vara med om förändringarna. Invändningen att Sverige därmed skulle övergå till "yrkesarmé" restes inte av någon.
Utredningen tog starkt avstånd från varje tanke på en "yrkesarmé": "De värnpliktiga kommer från många skilda verksamheter i samhället. De bidrar med sina olika kunskaper och erfarenheter till mångfalden i den militära verksamheten. I ett yrkesförsvar skulle standarden i det här avseendet bli betydligt lägre." Utredningen hänvisade till att i det militära försvarets krigsorganisation utgörs bara tio procent av anställda, medan det stora flertalet är värnpliktiga. Mycket klart uttalades: "Det är utredningens bestämda uppfattning att Sverige ska behålla systemet med ett värnpliktsförsvar." (SOU1992:139).
Pliktutredningen var helt enig när den föreslog att "behovet ska styra" och att man genom den nya totalförsvarsplikten skulle ta ett samlat grepp på hela totalförsvaret. Den första principen hade godtagits av riksdagen i 1992 försvarsbeslut, medan totalförsvarsplikten utifrån utredningens förslag beslöts av en enig riksdag på grundval av propositionen 1994/95:6. Totalförsvarsplikten innebär, att man kan få en rationell personalförsörjning oavsett hur personalbehoven kan komma att utvecklas i framtiden, såväl kvantitativt som ifråga om utbildningsbehoven för olika uppgifter.
På två centrala punkter gick pliktutredningen emot tankegångar hos dåvarande ÖB och den dåvarande moderate försvarsministern. ÖB drev uppfattningen, att det militära försvarets behov skulle tillgodoses först genom att tilldelas de i olika avseenden mest kvalificerade bland de inskrivna., och att de civila delarna av totalförsvaret skulle få dela på resten. Det betydde att det militära försvaret, även för sina minst krävande uppgifter, t ex värnpliktiga som bär omkring papper i ett bergrum, skulle komma före det civila försvarets mest krävande uppgifter, t ex den som i räddningstjänsten har att ta sig igenom eld och betong för att undsätta människor inne i svårt skadade byggnader. Pliktutredningen underkände denna tankegång och hävdade, att befattningsanalyserna måste styra, alltså respektive befattnings krav på fysiska och intellektuella färdigheter.
Statsrådet Björck talade under utredningens gång om, att man borde "höja ribban", d v s först bedöma hur många som behövdes totalt och sedan skärpa de fysiska och psykiska kraven så att övriga sållades ut. Utredningen vände sig bestämt mot den tankegången, som ju skulle innebära att staten hade glidande skala för att "underkänna" en stor del av de värnpliktiga. I det gamla systemet hade denna utslagningsmekanism blivit allt påtagligare, genom att uppåt en tredjedel av årskullen angavs som icke lämpad för militärtjänst. Den fanns en klar tendens att detta förstärkte utslagningsmekanismer i skola och arbetsliv.
I det nya systemet, där man bara tar ut så många som behövs, kommer man ifrån den tidigare linjen, som innebar att den som inte fullgjort värnplikt därmed var klassad som sämre i något eller några avseenden. Genom att utbildningsreserven skall innehålla mönstrade lämpade för olika befattningsgrupper, vilket gör personalreserven mer användbar i ett läge med behov av förstärkning, når man också den sociala fördelen att inte ha kvar en offentlig stämpel.
Utbildningsreserven är avsedd att byggas upp så, att man upp till tio år efter mönstring har en överblick över personer som kan tas ut för utbildning om behovet skulle öka till följd av en förvärrad hotbild. I och för sig skulle utbildningsreserven kunna vara betydligt mindre, om man tror att kapaciteten att kunna nyutbilda i ett skärpt läge är begränsad. Det gäller nog militär sida, men man kan tänka sig ett läge är flertalet kommuner använder egna anläggningar för att ge praktisk utbildning inom t ex räddningstjänst och omsorg. En stor utbildningsreserv har också fördelen att ge större möjligheter att tillgodose behov av specialkompetens, inte minst regionalt.
Bland kriterierna för vilka som ska tas ut för utbildning fäste pliktutredningen stor vikt vid individens egna önskemål. Bakom låg inte minst danska erfarenheter av att den som får en önskad utbildningsplats ofta presterar bättre än den som är ohågad, även om den senare i några avseenden skulle ha bättre värden i det ena eller andra testmomentet.
Riksdagsbeslutet 1992 och pliktutredningens förslag var alltså stora steg framåt för att ge en förstärkt kvalitet inom både militärt och civilt försvar. Det är illavarslande att propositionen nu vill vrida klockan tillbaka och återinföra starka drag av rigiditet. Det är illavarslande när propositionen använder begreppet "allmän totalförsvarsplikt", eftersom alla vet att begreppet "allmän" av hävd ska läsas som "manlig". Propositionen andas en stark önskan att markera just det manliga, i meningen att i princip samtliga av mankön bör åläggas en längre grundutbildning oavsett personalbehoven.
Jämfört med om man lät utbildningsbehovet styra, innebär detta att en större del av totalförsvaret än i pliktutredningens förslag får stark manlig dominans. Det kan inte vara en rimlig linje. Antag att en viss funktion skulle kunna lösas genom några dagars komplettering ovanpå den yrkesutbildning män och kvinnor har. Genom att hävda att i princip samtliga män ska genomgå mer än 60 dagars utbildning blir en följd naturligtvis att dessa tränger bort ett antal kvinnor från krigsplacering. Vad finns det för rimlig motivering att satsa skattepengar på mer utbildning än uppgiften i sig kräver och samtidigt få en sämre kvalitet?
En varningsklocka ringer, när propositionen gång på gång hävdar att dess frångående av principer från pliktutredningen grundas på att man vill undvika "yrkesarmé". Det finns lika lite nu som förr någon som pläderar för "yrkesarmé". Nu vet vi att detta ord tidigare bara var en förevändning för att stoppa totalförsvarsplikt och föryngring inom civila delar och för att det militära försvaret skulle få utbilda fler värnpliktiga än som behövdes.
Det är mycket lätt att se att just det senare är vad som åsyftas också nu. Folkpartiet fick under många år erfara att slagordet "yrkesarmé" användes som skenargument för att stoppa totalförsvarsplikten och reformen inom värnpliktssystemet. Ingen annan än riksdagen skulle kunna införa en yrkesarmé, och det finns inga tecken på att något parti skulle ha sympatier för en sådan lösning.
Folkpartiet har genom sin mångåriga kamp för ett flexibelt värnpliktssystem mer än andra visat att Sverige, oavsett framtida försvarsbehov, kommer att ha större nytta av totalförsvarsplikt än yrkesförsvar. Men pliktutredningen visade, att ingen av de parlamentariker som grundligt satte sig in i frågan delade tidigare uppfattningar om att "yrkesarmé" var alternativet till systemet med helmilitariserat manligt pliktsystem. Det är beklämmande att den nye försvarsministern väljer att återupprepa ett argument, som nyttjades för att stoppa en rad viktiga reformer för att ge oss ett bättre militärt och civilt försvar.
I takt med att andelen män och kvinnor som i en årskull uttas till pliktutbildning i totalförsvaret minskar, aktualiseras givetvis frågor rörande ekonomisk ersättning och övriga arbetsvillkor för de som genomgår utbildningen. Dit hör frågor rörande ersättning under utbildning liksom vid utbildningens avslutande. Likaså i vilken utsträckning moment eller avsnitt av utbildningen kan integreras i högskoleutbildning och därmed underlätta att dessa ger meritering för det civila arbetslivet. Övriga arbetsvillkor inom pliktutbildningen måste givetvis ges med det civila arbets- och utbildningslivet likartad utformning. Redan idag förlegade och för krigsmakten särskilda disciplinsystem måste avskaffas.
Utbildning till civilförsvaret
Vad gäller de civila delarna av totalförsvaret måste djupt beklagas att förslagen om direktrekrytering av unga så länge förhindrades. Hade en sådan införts t ex för 15 år sedan skulle vi idag ha haft en betydande grupp personer i åldrarna 20-35 år utbildade för uppgifter inom bl a räddningstjänst. Vill man ha en någorlunda jämn åldersfördelning i en organisation, vilket har många fördelar och också undviker snabba utökningar och inskränkningar i utbildningsverksamheten, behövs alltså en långsiktig inriktning.
Antag att det långsiktigt vore önskvärt med 150 000 personer utbildade för att i krig eller svåra fredstida påfrestningarna kunna tas i anspråk för räddningstjänst och omsorg på kommunal nivå som förstärkning av kommunernas fredstida egna personal. En bedömning kan vara att en sådan utbildad i genomsnitt kan väntas vara gripbar under 15 år - många kan användas längre tid men andra får i sina ordinare arbeten sådana funktioner att de gör större nytta där också ur totalförsvarssynpunkt. Slutsatsen skulle då bli att det behövs en årlig utbildning av omkring 10 000 personer och att organisationen är "uppfylld" efter l5 år.
Däremot vore det fel att nu alldeles för snabbt reparera tidigare brister och i stället bygga upp organisationer redan på fem år genom att utbilda 30 000 män och kvinnor om året. Kostnaden skulle bli stor för att ta fram en sådan utbildning, som sedan kunde läggas ned efter fem år då hela behovet vore täckt. Efter tio års uppehåll skulle utbildningen sedan återupptas. Genom utbildningsreserven finns i och för sig en möjlighet, om man ser ett kraftigt ökat hot, att göra en massiv ökning under kort tid. Detta bör bara tillgripas i ett läge då man ser stora risker i närtid.
Enligt vår mening är det önskvärt att 1996 års försvarsbeslut innehåller en klar inriktning på hur många som under den närmaste femårsperioden bör utbildas för civila totalförsvarsuppgifter, inklusive beredskap mot fredstida katastrofer. Utbildningstidernas längd bör varieras, också i syfte att vinna erfarenheter av olika utbildningssätt och utbildningsmål. Det finns således för närvarande inte tillräckligt underlag för att ta ställning till propositionens förslag om inrättande av en civilbrigad.
En viss utbildning kan ske i en följd eller vara uppdelad i olika avsnitt under en längre tid. Så mycket som möjligt av utbildning bör ske i den egna kommunen. Man bör pröva olika storlekar på utbildningsgrupper, inslag av självstudier, kvällsundervisning och andra alternativ. En del av utbildning kan kanske utföras i frivilligorganisationers regi. Överhuvud borde här finnas ett stort utrymme för kreativitet och nytänkande, där de lokala initiativen bör ges så stort utrymme som möjligt. Det sämsta vore att söka efterlikna den gamla militära centralismen, där allt ska göras precis på samma sätt av alla och strikt styrt uppifrån.
I propositionen antyds att de enheter som ska grundutbildas för insatser i kommunen ska avses för såväl räddningstjänst som vård. Den enskildes utbildning bör dock inte bli så disparat som propositionen antyder. Kommunen har inte personal som tjänstgör både i räddningstjänsten och äldreomsorgen, eftersom en brandman och en hemsamarit knappast kan växla arbetsuppgifter med varandra. Vårt intryck är att olika befattningar bör ha huvudinriktning mot olika verksamheter, som omsorg, räddningstjänst, samband, transporter, bevakning eller vad det kan vara.
Sedan kan grupper med olika utbildning arbeta tillsammans i olika lägen. Vårt intryck är att propositionens tanke om att utbilda en del för att kunna utföra uppgifter inom ett mycket brett spektrum motiverats bakvägen, nämligen att vissa ska ha en ganska lång utbildning. Men även en längre utbildning ger sannolikt bättre resultat, om den har en klarare målinriktning. Hade vi ett betydande antal personer, som genomgått utbildning i räddningstjänst, vore vederbörande till stor nytta också i det vardagliga livet, t ex om vederbörande hör till dem som råkar vara först på plats sedan en trafikolycka inträffat.
Den principiella utgångspunkten måste emellertid vara att utgå från det faktiska behovet av personal och utbildning, och sedan låta detta styra hur många som tas ut. Befattningsanalyser ska styra utbildningsmål för respektive uppgift. Dessa två grundprinciper från pliktutredningen och riksdagsbeslutet 1992 skulle dock ryckas undan om man som i propositionen i stället vänder på resonemanget och baserar tankegången på en könsfixering och menar att i princip samtliga män ska grundutbildas. Och inte nog med detta, det anges också att dessa män i princip ska utbildas mer än 60 dagar.
En sådan inriktning har flera skadeverkningar. Det leder till helt omotiverad mansdominans också inom civila delar av totalförsvaret. Om det för en viss uppgift räcker med en kort utbildning, som enligt pliktutredningen kan åläggas den enskilde oavsett kön, får man sannolikt en bra blandning av män och kvinnor. Men om man av "ideologiska" skäl pressar upp utbildningstiden i syfte att kunna ge samtliga män en längre utbildning blir verksamheten ifråga starkt mansdominerad. Finns det några rationella skäl att också inom civila delar av totalförsvaret införa nya moment av total mansdominans? Det vore en utveckling helt i strid mot en allmän strävan att i samhället att få jämnare könsfördelning i olika verksamheter.
Påfrestningarna på den enskilde ska vara rationellt motiverade. Den som tas ut för en utbildning ska känna att utbildningen och dess innehåll styrs av ett reellt behov. Om motivet i stället är en könstanke att du ska utbildas minst 60 dagar bara för att du är man undergrävs tilltron till systemet. Staten skulle i princip uppträda som mot de 100 000-tals "handräckare", som sedan andra världskriget togs in, inte för att de behövdes i krigsorganisationen, utan för att staten skulle kunna säga att värnplikten var "allmän".
Två månaders utbildning kan låta lite, men för en högskolestuderande innebär det att minst en termins studier blir allvarligt störda. Vederbörande får svårt att följa kursplanen. I ett pliktsystem får man alltid påfrestningar på enskilda, men den politiska målsättningen borde rimligen vara att söka minimera dessa, inte maximera dem. Grundprincipen bör därför vara att inte utbilda fler än som behövs, och att strävan hela tiden ska vara att låta utbildningsmålet styra utbildningens längd.
En extra skadeverkan av inriktningen att söka grundutbilda samtliga män är, att man då också ianspråktar personer vars yrkesutbildning annars borde tala för att de i en beredskapssituation stannar kvar i sitt ordinarie yrke. Ett exempel kan vara byggnadsarbetare. I ett beredskapsläge finns stora behov att komplettera skydd och utföra andra arbeten. Det är då en misshushållning om ett antal byggnadsarbetare utbildats för en helt annan uppgift inom militärt eller civilt försvar.
Längre utbildningstider än som behövs för uppgiften innebär också en onödig statsutgift. Det är omöjligt att motivera detta i ett läge när angelägna verksamheter samtidigt är hårt pressade. Intrycket blir, att den offentliga sektorns kvinnodominerade verksamheter pressas hårt, samtidigt som staten satsar extra pengar bara för att kunna grundutbilda alla män inom totalförsvaret.
Om man utgår från verksamhetens behov, och t ex anger att för en viss funktion ska tusen personer per år tas ut och ha en utbildningsapparat för detta, får man en rationell personalomsättning. Men med propositionens tankegång att i princip alla män skall utbildas, och att man därtill tar ut de kvinnor som så önskar, kommer den årliga utbildningen att fluktuera beroende på hur många kvinnor som anmäler intresse. Pliktutredningens förslag var i stället att krigsorganisationens behov skulle styra. De kvinnor som anmält intresse skulle därvid helt likställas med de män som prövas. Oavsett kön kommer personligt intresse för en viss uppgift att vägas in. Totalantalet, som tas ut till utbildning, påverkas inte av faktorer som fluktuationer mellan årskullar eller antal kvinnor som anmäler intresse.
Propositionens tankegångar synes oss vara en återgång till gammalt tänkande, att "folklig förankring" av totalförsvaret helt är en fråga om hur stor andel av männen som grundutbildas. Med en totalförsvarsplikt och i ett modernt samhälle med många servicefunktioner kommer flertalet vuxna medborgare att i krig ha viktiga uppgifter att utföra, flertalet med koppling till deras fredstida arbetsplatser. Det är föga risk att en del står utan uppgifter. Tvärtom är det i ett krigsläge sannolikt att behovet att snabbt utföra arbetsuppgifter, att komplettera försörjningen och att ta hand som skadade och sjuka, att svara för barnen och att söka mildra verkningarna av krigshandlingar gör att mänsklig arbetskraft kommer att te sig som en bristvara i krig, trots att vissa tillverkningar och annan fredstida verksamhet upphör.
Korttidsutbildade bevakningssoldater
I propositionen föreslås en utökad bevakningsorganisation. Bevakningsenheter har funnits länge i svenskt totalförsvar och har organiserats på olika sätt. När civilförsvaret av folkrättsskäl för ett antal år sedan bad att få slippa beväpnade enheter, de ordnings- och bevakningsenheter som liksom övrigt civilförsvar bestod av män i åldrarna 47-65 år, förklarade försvaret sig villigt att ta över. Men i stället för dessa äldre skulle man ta in 20-åringar genom att ge sex-tio veckors utbildning åt "handräckningssoldater", alltså värnpliktiga som av fysiska eller andra skäl var begränsat användbara. (Resten av tiden skulle de vara billig arbetskraft.)
När dåvarande ÖB senare i stället föreslog att man skulle göra en mer målmedveten utbildning i dessa förband och redan vid uttagningen beakta de krav som tjänsten ställde väckte det ett ramaskri hos både politiker och militärer för att utbildningstiden enbart skulle bli 2,5 månader. Detta trots att utbildningen hade en klart högre ambitionsnivå än för de handräckare som tidigare utbildats för att bevaka samma typ av objekt. Folkpartiet bejakade, som enda parti, förslaget eftersom det låg i linje med principen att utbildningsmålet ska styra utbildningens längd.
Olika utbildningsmål bör således leda till att olika längd på grundutbildningen. Denna tanke som för några år sedan ansågs helt förkastlig och möttes av det vanliga slagordet att leda till "yrkesförsvar" godtas nu i propositionen, som föreslår att man gör en genomgång över hela linjen för att söka möjligheter till besparingar och kortare utbildningstider genom att bättre beakta civila kunskaper och nya utbildningsmetoder.
Mot denna bakgrund har Folkpartiet i princip inget emot att man i framtiden direktutbildar bevakningsförband ungefär med den tid för uppgiften som fanns för de tidigare "bevakningsvärnpliktiga" och i dåvarande ÖB:s förslag. Men vi motsätter oss bestämt att sådan utbildning genomförs de närmaste 15-20 åren då det militära försvaret har ett stort överskott av tidigare utbildade värnpliktiga med minst 7,5 månaders utbildning. I den tidigare organisationen använde civilförsvaret bevakningsmän upp till 45 år efter genomförd militär grundutbildning, och man kan diskutera om kun- skaperna var tillräckligt aktuella och om de fysiska kraven kunde tillgodoses.
Det vore att nu gå till den andra ytterligenheten och korttidsutbilda särskilda bevakningssoldater när det finns ett stort överskott av redan utbildade värnpliktiga i åldrarna 20- 47 år. Verkligheten är ju att fram till slutet av 80-talet grundutbildades för en organsation om 29 brigader mot den de nu föreslagna inriktningen tolv brigader.
Det har lett till att försvaret idag har en lägre medelålder i den totala krigsorganisationen än någonsin i modern tid. Först efter år 2020 kommer detta "överskott" att vara helt borta. Görs ytterligare organsationsminskningar fram till dess kommer det att finnas ett överskott ännu längre.
Denna "föryngring" är alltså en följd av att vi alltför länge behöll en överdimensionerad organisation. Statsfinansiellt är det naturligtivs ett slöseri att vi för miljardbelopp utbildat mer än dubbelt som många som behövs i krigsorganisationen. Bristen på framförhållning illustreras av att tusentals värnpliktiga utbildats till vissa brigader ännu året innan brigaden lagts ned, trots att utbildningen varit inriktad på tolv års krigsplacering (inklusive fyra år i personalreserv) i brigadförband. Det hade naturligtvis varit bättre om ett antal av dessa miljarder i stället satsats på materiel.
Tanken på snabbare "förbandsomsättning" för vissa förband är i detta läge helt orimlig. När vi har en personellt yngre krigsorganisation än någonsin tidigare finns det inte anledning att kosta på pengar för en ytterligare föryngring. Territorialförsvaret har kunnat överta många tusen unga värnpliktiga från utgående brigader. Det betyder att en bit in på nästa sekel kommer territorialförsvaret att ha betydligt yngre värnpliktiga än normalt.
Med nuvarande förbandsomsättning är brigadernas "stridande" värnpliktiga i åldern 20-28 år medan en del funktioner har något långsammare omsättning. Att halvera förbandsomsättningstiden skulle innebära att brigaden hade få över 24 års ålder. Det är högst tveksamt om detta vore en fördel. I flera sammanhang har omvittnats att det är en fördel med ett betydande inslag av soldater med större mognad och erfarenhet. I alla händelser vore en kortare förbandsomsättning mycket dyrbar.
Ifråga om stridsfordon, bandvagnar, terrängbilar och annan utrustning skulle man i princip få fördubblad användning, vilket ger mycket höga kostnader för drivmedel och underhåll, samtidigt som fordonens "livslängd" (som till stor del bestäms av slitaget) skulle halveras. Ifråga om skyttesoldater kunde frågan om förkortad förbandsomsättning bli aktuell i ett läge, då man känner ett behov av föryngrad organisation, men de närmaste åren har Sverige en historiskt unikt låg medelålder i de kvarvarande krigsförbanden.
Tvärtom bör vi söka tillvarata möjligheterna till besparingar de närmaste åren, genom att i kvarvarande brigader söka tillgodogöra oss åtminstone en del av de värnpliktiga, som hittills under 90-talet utbildats för förband, som redan lagts ned eller som kommer att läggas ned.
Försvarsministern skissar en bevakningsorganisation med omkring 40 000 personer. Det måste råda mycket stor osäkerhet om det föreligger behov av en så stor bevakningsorganisation. Frågan skulle kunna ses i ett något vidare perspektiv, om man betraktar den som en mer allmän lokal militär resurs, som kan användas också för andra ändamål. I så fall bör man fundera kring det samlade utnyttjandet av denna bevakningsorganisation, hemvärnet och det främst med frivilligpersonal bemannade observationssystemet LOMOS (efterföljare till den tidigare optiska luftbevakningen) och dessa organs samverkan med polis och kommunala organ. Man bör undvika att bygga upp alltför många delvis parallella organisationer.
Om man ändå föreställer sig en bevakningsorganisation om 40 000 personer och långsiktigt beräknar en genomsnittlig krigsplaceringstid om 15 år skulle för omsättning av en sådan organisation krävas omkring 2 600 nyutbildade per år. Det skulle kunna bli en rimlig inriktning från omkring år 2010 och framåt. Fram till dess finns överhuvud inget behov av direktutbildning till bevakningstjänst, eftersom Sverige har ett historiskt unikt överskott av redan utbildade värnpliktiga. Det vore ett iögonenfallande slöseri med skattemedel och åter ett exempel på att mansdominerade verksamheter gödslas, samtidigt som den offentliga sektorn gör kraftiga neddragningar inom verksamheter som domineras av kvinnor.
Dessa statsfinansiella skäl mot att inleda utbildning som inte sakligt behövs är inte de enda. Principiellt vikigare är relationen mellan den enskilde och staten. Staten bör med tvångslag kunna ålägga den enskilde uppoffringar för en uppgift i totalförsvaret. Men det blir helt orimligt, om man tar in ett stort antal personer trots att det redan finns mer än nog av redan utbildade. Principen måste vara att staten har motiv när den begär uppoffringar av enskilda, uppoffringen kan inte vara ett självändamål.
Det finns ytterligare en allvarlig dimension. Frångår man principerna i 1992 års enhälliga riksdagsbeslut att utbildningsvolymen ska bestämmas av totalförsvarsbehoven och i stället hävdar, att det är en princip i sig att alla män ska ges en grundutbildning signaleras på något sätt att staten ser vapenbruk som en del av mansrollen.
Utbildar man ett antal tusen personer per år fler än nödvändigt i vapenbruk, ökas naturligtvis också helt i onödan riskerna att en del av detta spiller över i form av brottslighet. Detta kunde tidigare möjligen te sig som en teoretisk konstruktion, men de senare åren har givit mycket allvarliga exempel på hur militärt utbildade använt både dessa kunskaper och militära vapen för massmord, våldsbrott och överfall. Riksdagens beslut om totalförsvarsplikt möjliggjorde, att man på ett helt annat sätt än tidigare kan undanta brotts- och våldsbenägna personer från vapenutbildning.
I det gamla systemet skulle i princip alla män utbildas i vapentjänst, varför kunskapen att döda kunde sägas vara en del av den statligt stipulerade mansrollen. Propositionens förslag innebär principiellt inte en återgång till den gamla ordningen, men då det föreslås bortåt 10 000 fler vapenutbildade per år, än vad som är motiverat av krigsorganisationens behov, är man i praktiken uppe i samma årliga mängd vapenutbildade som tidigare (då ungefär en tredjedel av årskullen undantogs av medicinska och social- medicinska skäl). Var tredje vapenutbildad tas därmed in i onödan. Det säger sig självt att detta ökar riskerna för att olämpliga personer kommer in i verksamheten.
Föryngra officerskåren
Om regeringen är orolig för "yrkesarmé" tänker den fel om den tror att det blir mer värnpliktsarmé om man utbildar fler värnpliktiga men använder dem sämre. Med det system pliktutredningen föreslog kommer omkring 90 procent av krigsförbandens personal att utgöras av värnpliktiga. Vill man höja den siffran är det poänglöst att utbilda fler värnpliktiga om varje nyutbildad värnpliktig i stället petar ut en annan. Enda sättet att utöka andelen värnpliktiga vore att reducera antalet anställda befäl. Och redan i ordet "yrkesarmé" som skällsord ligger ju att det är något skumt med fast anställda militärer. Är det lika farligt med en poliskår med fast anställda?
Den utveckling som skett under senare år har medfört att andelen yrkesbefäl ökat i organisation, till följd av att antalet yrkesbefäl minskat proportionellt långt mindre än krigsorganisationen. Det finns tre rationella skäl för att det kan vara riktigt att låta befälstätheten öka. I den gamla organisationen med 29 brigader var det kanske så att vi hade för få yrkesbefäl i krigsorganisationen och att detta var en av kvalitetsbristerna.
Vidare finns det skäl att ha ett visst överskott av yrkesbefäl i förhållande till vad som vore strikt nödvändigt för organisationen, eftersom man därmed har möjlighet att vid behov utöka organisationen utan att behöva vänta den tid som det tar att utbilda t ex nya kompanichefer. Detta "överskott" i krigsorganisationen ger ökade möjligheter att ha svenskt befäl ute i FN-tjänst utan att det inverkar menligt på värnpliktsutbildningen. Men dessa behov av fler befäl gäller, som framhållits i tidigare folkpartimotioner, yrkesbefäl i åldrarna under 40 år. Det vore därför en stor fördel om försvaret kunde få ett system där en betydande del av officerarna slutar senast vid 40 år. Sedan länge finns en officerskår med olycklig åldersstruktur i förhållande till behoven i krig och fred.
Från fackligt håll har man i många år motsatt sig lösningar med "korttidsbefäl", men erfarenheten visar mycket tydligt att utan en sådan lösning kommer vi att få behålla en felaktig åldersstruktur på officerskåren. I propositionen vågar man uttala detta och förordar möjligheten att för längre eller kortare tid använda reservofficerare. Det kan vara ett komplement, men den lösningen har nackdelen att reservofficerarna har betydligt mindre skolning och träning i utbildningsrollen.
Lösningen bör i stället vara att officersyrket i framtiden betraktas som ett yrke upp till 30-40 års ålder, utom för den mindre grupp som avancerar till högre befäl. Övriga bör med olika åtgärder ges generösa villkor för utbildning som underlättar övergång till andra yrken. Men de bör står kvar i reserven. Att föryngra officerskåren är en av de viktigaste åtgärderna för att höja kvaliteten och bygga in bra återtagningsförmåga i försvaret.
Hemställan
Hemställan
Med hänvisning till det anförda hemställs
1. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om den säkerhetspolitiska utvecklingen i Europa, 2. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om svensk säkerhetspolitik, 3. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om svenskt deltagande i fredsfrämjande insatser, 4. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om säkerhetspolitisk kompetens i Sverige, 5. att riksdagen avvisar förslaget till ekonomiska ramar för försvaret, 6. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om återtagning och anpassning, 7. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om flygstridskrafterna, 8. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om basbataljonerna, 9. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om de marina stridskrafterna, 10. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om försvarsmaterielfrågorna, 11. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om civilförsvaret och beredskapslagringen, 12. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skyddsrumsbyggande, 13. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om totalförsvarsplikt och yrkesarmé, 14. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utbildning till civilförsvaret, 15. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om korttidsutbildad bevakningspersonal, 16. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om föryngring av officerskåren.
Stockholm den 20 oktober 1995
Lars Leijonborg (fp)
Isa Halvarsson (fp) Margitta Edgren (fp) Christer Eirefelt (fp) Eva Eriksson (fp) Elver Jonsson (fp) Anne Wibble (fp) Lennart Rohdin (fp) Eva Flyborg (fp) Håkan Holmberg (fp)