med anledning av prop. 1999/2000:149 Nationell handlingsplan för utveckling av hälso- och sjukvården
Motion 2000/01:So5 av Chris Heister m.fl. (m)
Ärendet är avslutat
- Motionskategori
- Följdmotion
- Motionsgrund
- Proposition 1999/2000:149
- Tilldelat
- Socialutskottet
Händelser
- Inlämning
- 2000-09-22
- Bordläggning
- 2000-09-26
- Granskning
- 2000-10-03
- Hänvisning
- 2000-10-03
Motioner
Motioner är förslag som riksdagens ledamöter har lämnat till riksdagen.
Sammanfattning
Svensk sjukvård har stora problem. Även om sjukvården fortfarande vanligen är av god kvalitet rent tekniskt sett, finns stora problem, inte minst vad beträffar kötider, tillgänglighet, arbetsmiljö, administration och mänskligt bemötande. Socialdemokraterna försöker nu släta över problemen genom att presentera en ny nationell handlingsplan, eftersom de egentligen inte har några lösningar att komma med.
Det är uppenbart att detta är helt feltänkt. Erfarenheter visar att politiker inte kan styra sjukvården bättre än de som arbetar i den till vardags. I idén om en nationell handlingsplan ligger en i grunden planekonomisk tanke om politikers makt och möjligheter, en tanke som är verklighetsfrämmande och bygger på ett uppifrånperspektiv.
Vi moderater vill ge makt och inflytande åt patienter och personal. Social- demokraterna vill i stället centralisera och hindra lokala reformer som stärker patientens ställning. Inte heller som en nationell översyn av sjukvården är propositionen tillfredsställande. Den utelämnar en lika viktig del som primär- vården, nämligen den specialiserade sjukvården på sjukhus.
Sjukvårdens utveckling kan inte styras i den mening som regeringen förut- sätter. Utvecklingen sker snabbt och ofta oväntat. Det blir alltmer uppenbart att det som behövs inte är en nationell plan utan i stället ett ökat samarbete internationellt. Forskning och nya rön växer fram i en global miljö där natio- nella planer har liten betydelse.
Förändringar måste i den globala miljön komma underifrån, om de skall ha en chans att få fotfäste i och vara avpassade till den verklighet som sjukvård- en arbetar i. I stället för nya centrala planer krävs öppenhet och flexibilitet så att nya impulser snabbt kan omsättas i praktiska åtgärder ute i sjukvården. Det underlättas med en mångfald av starka och oberoende aktörer inom vården.
Utvecklingen har också hittills gått i denna riktning. Steg för steg har Socialdemokraterna i retoriken tvingats överge sitt motstånd mot alternativa driftsformer. Men i den praktiska politiken finns motståndet kvar.
Det är inte politisk styrning som saknas i svensk sjukvård, utan i stället möjligheter och rättigheter. Det saknas möjligheter för personalen att utveckla vården och rättigheter för patienterna att ställa krav på den. Vi moderater har utvecklat våra förslag med denna innebörd - om vårdgaranti och en obligato- risk hälsoförsäkring - i flera motioner. Under den allmänna motionsperioden återupprepar vi dessa förslag samt lägger särskilda motioner om psykiatri och äldreomsorg.
Regeringens nationella handlingsplan backas upp ekonomiskt av nio miljarder kronor över perioden 2001-2004. Det är orimligt att reservationslöst tillskjuta ytterligare pengar till en vårdapparat som inte ens klarar av att effektivt använda de resurser den redan har. De förhållandevis små belopp regeringen vill tillskjuta - vid en jämförelse med de totala kostnaderna för sjukvården - kommer tyvärr inte att medföra någon varaktig förbättring i vården som helhet. De hotar i stället att minska intresset och motivationen för förändringar.
Det primära idag är inte brist på resurser utan på väl använda resurser. Först när dagens resurser används väl kan behovet av mer resurser bedömas och väl avvägda, meningsfulla tillskott göras. Regeringens handlingsplan ger i praktiken inte bättre vård, bara "mer av samma som förut misslyckats - fast dyrare".
Förslag till riksdagsbeslut
Riksdagen avslår proposition 1999/2000:149.
Bakgrund
Handlingsplaner för utvecklingen av olika verksamheter har de senaste åren kommit att bli ett centralt inslag i Socialdemokraternas politik på det sociala området. På förhållandevis kort tid har presenterats handlingsplaner för äldrepolitiken, handikappolitiken och nu för sjukvården. En ny handlingsplan på alkoholområdet är under utarbetande i Socialdepartementet.
Handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården omfattar flera delområden, varav äldreområdet är ett. Vad beträffar äldreområdet är det inte första gången som Socialdemokraterna lägger fram en nationell handlingsplan. Under riksdagsåret 1997/98 lades en liknande plan fram innehållande bl.a. nationella mål för äldrepolitiken kompletterat med ekonomiska resurstillskott.
Bland de nationella målen märktes att äldre skall
- kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende
- kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin vardag
- bemötas med respekt
- ha tillgång till god vård och omsorg.
Ambitionerna med handlingsplanen var sammantaget höga, men det praktiska resultatet blev synnerligen klent. Redan när den förra handlingsplanen kom så påpekade vi att denna arbetsmetod - med centrala planer och ytterligare resurstillskott - inte skulle fungera i praktiken.
Vi tror inte att den socialdemokratiska patentlösning som misslyckats i äldreomsorgen kommer att fungera bättre någon annanstans i sjukvården. Det finns väl dokumenterat att resurstillskott till olika verksamheter - om de skall medföra varaktiga förbättringar i verksamheten - måste följa efter nödvän- diga strukturella reformer i stället för att komma före.
Både internationella och svenska erfarenheter visar att budgetförstärkning- ar som ges innan nödvändiga strukturella och organisatoriska förbättringar har hunnit genomföras, motverkar sitt syfte. Motivationen för nytänkande och förändring minskar särskilt som det i Sverige inte råder konkurrens mellan olika producenter.
Förändringar måste komma underifrån om de skall ha en chans att få fot- fäste i och vara avpassade till den verklighet som sjukvården arbetar i. Det underlättas med en mångfald av starka och oberoende aktörer inom vården.
Den nuvarande regeringens uppifrånperspektiv och nationella handlings- planer måste därför bytas mot ett klimat där människors egna initiativ välkomnas och stimuleras. Förändringen måste börja nedifrån och den får inte mötas med bannor och hot om förbud från Socialdepartementet.
Vård och omsorg för äldre
I Sverige blir vi allt äldre. Det ställer stora krav nu och i framtiden på en fungerande vård och omsorg. Men den s.k. ädelreformen har orsakat stora problem och skapat oklarheter i ansvarsfördelningen mellan kommun och landsting. Det har medfört att många äldre hamnat "mellan stolarna".
Redan när ädelreformen beslutades varnade vi för att gränsdragningen mellan landsting och kommuner skulle skapa allvarliga problem. Vi har fram- härdat i vår kritik och bl.a. krävt en genomgripande översyn av ädelreformens för- och nackdelar.
På motsvarande sätt kritiserade vi den befintliga nationella handlings- planen för äldrepolitiken när den presenterades. Vi ansåg inte att en ny hand- lingsplan skulle medföra några praktiska förbättringar ute i äldreomsorgens verklighet. I efterhand kan man konstatera att vi tyvärr fick rätt.
Ett typexempel på hur fel planen slagit gäller tillgången till medicinsk kompetens i äldrevården. Socialutskottet underströk i samband med riksdags- behandlingen av handlingsplanen, att utskottet utgick från att samtliga särskilda äldreboenden nu skulle få tillgång till läkare som tar ett helhets- ansvar för den medicinska vården, vårdplanering och handledning av vård- och omsorgspersonal.
Men äldreomsorgen är fortfarande ett vårdsystem i kris. Bristande kon- tinuitet i den medicinska vården och avsaknad av kontinuerlig läkartillgång, brister i läkemedelshantering och smärtlindring samt bristande resurser för god vård i livets slutskede är vanligt förekommande. Många äldre har också svårare än yngre att göra sin röst hörd i sjukvården.
Socialstyrelsen konstaterar i sin nyligen publicerade rapport Äldreupp- draget att "det finns kvarstående brister beträffande läkarinsatserna, samt en i många stycken alltför dålig bemanning med sjukvårdskompetent personal i äldreomsorgen".
Den kritik som framfördes redan 1997 kvarstår trots allt fagert tal och alla planer.
Vi har upprepat kravet på läkarresurser i äldrevården vid senare tillfälle, och har även lagt fram konkreta förslag för att komma till rätta med de problem som Socialstyrelsen upprepade gånger har pekat på. Socialutskottets majoritet har dock vägrat ställa upp bakom våra initiativ, senast våren 1999 med motiveringen att en enkät från Landstingsförbundet visade att samtliga landsting var inne i en aktiv process med att utforma samverkansavtal avseende läkarinsatser i de särskilda boendeformerna.
Socialstyrelsen konstaterar dock att det fortfarande brister i samverkan mellan kommun och landsting. Likaså visar Socialstyrelsens utvärdering att det fortfarande är stora problem när det gäller att behålla och rekrytera personal. För år 2000 bedöms det att rekryteringsläget för sjuksköterskor försvåras ytterligare och en brist förväntas i nio av tio kommuner. För undersköterskor förväntas en brist i sex av tio kommuner.
Det är alltså svårt att rekrytera ny utbildad personal och fortbildningen av den gamla personalen släpar efter. Fortbildning av arbetsledare var t.ex. en viktig komponent i den nationella handlingsplanen och skulle stödjas med ett statligt bidrag uppgående till 208 miljoner kronor över tre år. Enligt en enkät har dock flertalet kommuner inte startat någon ny fortbildning för arbetsledare under 1999. Av de 78 miljoner kronor som har betalats ut till kommunerna för verksamheten har endast 12,3 miljoner kronor använts under året. Vad kommunerna kommer att göra med resterande pengar återstår att se.
Inom ramen för den nuvarande nationella handlingsplanen finns även ett särskilt stimulansbidrag på 100 miljoner per år för att förbättra stödet till anhöriga. Av detta bidrag har kommunerna i genomsnitt bara använt 21 procent under 1999. Merparten av året har i stället gått åt till planering och framtagande av de lokala handlingsplaner som krävs för att man skall få del av bidraget. I nio kommuner visade det sig, enligt Socialstyrelsens rapport att man i själva verket hade dragit ned på ekonomiska ersättningar till anhöriga under året.
I den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken angavs vidare att tillgången till hjälpmedel i den kommunala äldreomsorgen måste förbättras. Socialstyrelsens undersökning visar dock att även om tillgängligheten till hjälpmedel upplevs ha ökat, bl.a. genom ett ökat antal förskrivare, så finns flaskhalsar i form av långa leveranstider och väntetider på specialanpass- ningar. Mycket tid går också åt till att diskutera vem som skall betala olika hjälpmedel.
I propositionen om nationell handlingsplan lyfte regeringen särskilt fram behovet av samverkan mellan landsting och kommuner för att garantera medicinsk kompetens i den kommunala äldreomsorgen. Man lanserade även satsningar på forskning och kompetensutveckling av personal samt fonder för bidrag till försöksverksamheter som syftar till utveckling och nytänkande i verksamheten.
Sammantaget kan man därför konstatera att den nuvarande nationella handlingsplanen för äldrepolitiken är ett misslyckande. De förbättringar av äldrevården som nu presenteras i ännu en ny handlingsplan bjuder inte på några nyheter, bara på ett löfte om att fortsätta en strategi som vi redan har sett misslyckas.
Vi har i separata motioner skisserat en helt annorlunda utveckling av äldrevården. Kärnan i moderat politik på äldreomsorgens område är att kvaliteten i verksamheten upprätthålls och utvecklas. En viktig garanti för det är valfrihet, d.v.s. att man själv eller de anhöriga kan välja den läkare, det sjukhem eller den hemtjänstservice som man vill ha.
På hjälpmedelsområdet föreslår vi sedan länge en s.k. hjälpmedelsgaranti, vilken skulle eliminera flaskhalsar och dessutom medföra bättre konkurrens och snabbare produktutveckling på hjälpmedelsområdet. Revirgränserna inom vård och omsorg måste rivas och samarbetet inom hela vårdkedjan förbättras.
Även äldre med stora behov av vård och omsorg måste ges möjlighet att kunna välja olika former av service, vård och boende. Den äldrepeng vi föreslår ger den enskilde rätt att ordna sitt omsorgsbehov efter egna önskemål. Den enskilde får då - som ett alternativ till den kommunala omvårdnad han/hon har rätt till enligt socialtjänstlagen - disponera en peng vars storlek bestäms av omsorgsbehovet. Det innebär att hon kan välja den omsorg hon önskar samt att hon har resurser för detta.
De nya möjligheter som äldrepengen innebär för de äldre, skapar naturligtvis också en press på kommunens egen verksamhet att förbättra både kvalitet och individanpassning. Det hindrar inte att det kan finnas ett behov av insatser för ett samordnat kvalitetsarbete i enskilda kommuner eller i form av ett samarbete kommuner emellan.
Vi tror dock att kommunerna själva är bättre lämpade att driva och samordna detta arbete och att det med fördel kan ske utan en nationell handlingsplan. Det ger bättre möjligheter att pröva nya och lokalt anpassade lösningar.
Äldrepengen kommer innebära att kommunerna blir tvungna att anpassa sina avgiftssystem så att inte enskilda äldre drabbas av en orimligt höga avgifter. För den som drabbas av en orimligt hög avgift - t.ex. genom att äga sitt eget hus eller genom att ha sparat till sin ålderdom - finns ju alltid möjlighet att välja ett privat äldreboende med rimligare avgiftssystem än det kommunala.
Även om vi tror att äldrepengen långsiktigt kommer att medföra rimligare avgifter, vill vi ändå förbättra det legala skyddet mot orimliga avgifter i den kommunala äldreomsorgen. Utvecklingen under 1990-talet har gått mot taxesystem där avgiften baseras på den enskildes inkomst. Nio av tio kommuner hade 1999 inkomstrelaterade taxor i ordinarie boende och åtta av tio i särskilt boende. Progressiviteten i avgiftssystemet har också ökat och taken för den högsta avgift som kommunen tar ut höjts. Det blir också allt vanligare att kommunerna på olika sätt väger in de äldres förmögenhet, t.ex. fastigheter, när avgiften fastställs.
Den minsta summa som den äldre skall få ha kvar när avgift, hyra och skatt är betald är redan lagreglerad men fastställs i praktiken till olika belopp i olika kommuner (det s.k. förbehållsbeloppet). Ibland är dessa lokalt fast- ställda förbehållsbelopp alltför låga.
Kommunala taxor bör dessutom alltid bygga på en princip om likabehand- ling av kommunmedborgarna. Det innebär att man skall betala samma avgift för samma tjänst. Detta är en grundpelare i kommunallagens regler och tillämpas allmänt för samtliga kommunala avgifter utanför den sociala sektorn.
Inom äldreomsorgen är det dock bara ett mindre antal kommuner som tillämpar principen om samma avgift för samma tjänst. Inkomst- och förmögenhetsrelaterade taxor inom äldreomsorgen är enligt vår uppfattning både orimliga och orättvisa. De medför ett slags konfiskation av sparade medel, oavsett om beräkningen sker mot inkomst och/eller mot förmögenhet.
Primärvård på patientens villkor
Primärvården är i mycket hög utsträckning vårdens ansikte utåt mot medborgarna. Att primärvården fungerar bra är viktigt av flera skäl. Vi vet att primärvården både kan avlasta och hjälpa patienter hitta rätt inom övriga delar av sjukvården - om den är lättillgänglig utan köer och ger vård av hög kvalitet. Primärvården har också de bästa förutsättningarna att erbjuda kontinuitet i läkarkontakterna, att arbeta förebyggande samt att se patienterna ur ett helhetsperspektiv.
Tyvärr har vi inte en sådan primärvård i dag. Primärvården har varit föremål för politiskt intresse under mycket lång tid. Det innebär att primär- vårdens problem sedan länge är väl kända. Primärvården har visserligen klarat sig relativt väl undan större besparingar men samtidigt har huvud- männen överfört uppgifter från den slutna vården utan att primärvården fått motsvarande resurser.
Sjukhusen har vänt patientströmmarna mot primärvården och därför kvarstår problemen. Det gäller framför allt den bristande tillgängligheten, svårigheterna att rekrytera personal och svårigheterna att ta emot och med god kvalitet behandla de patienter som överförs från sjukhus och specialistmottagningar. Problemen blir särskilt uppenbara för människor som har ett stort och mångfacetterat vårdbehov, ofta äldre som bor kvar hemma.
Den valfrihetsreform som genomfördes av den borgerliga regeringen, den s.k. husläkarreformen, hade en viktig bas inom primärvården och det har den nu även i regeringens nationella handlingsplan. Skillnaden är att husläkar- reformen backades upp av lagstiftning som säkrade mångfald, etablerings- möjligheter och rätt för den enskilde att välja.
Den nationella handlingsplanen har ungefär motsvarande ambitioner men innehåller mest fagert tal och saknar verktyg för att säkra allt det som regeringen säger sig vilja uppnå. Därigenom riskerar primärvården att fortsatt befinna sig i ett slags gråzon, och den fråga man bör ställa sig är hur man med denna frånvaro av klara regler och ett klart primärvårdskoncept skall kunna leva upp till hälso- och sjukvårdslagens krav på allas lika rätt till vård.
De långsiktiga satsningar som i propositionen föreslås t.ex. på forskning och uppföljning, kommer heller inte att bidra till några märkbara förbättringar inom överskådlig framtid och likaså framstår talet om högre kvalifikationer hos personalen som utan verklighetsgrund. Den nationella handlingsplanen riskerar därmed att leda till överdrivna förhoppningar och frustration hos de vårdanställda, som i praktiken inte har möjlighet att leva upp till den.
Den kliniska forskningen i Sverige har blivit alltmer eftersatt. Primär- vårdens integrering med kliniskt utvecklingsarbete måste förstärkas och tydliggöras långt mer än vad regeringen föreslår. I ett primärvårdskoncept som blickar framåt måste särskilda insatser göras för att stimulera primär- vården till egen forskning och samarbete med universitetssjukhusens kliniska forskning.
Det är vidare enligt vår uppfattning viktigt att nödvändiga förbättringar i primärvården inte tas till intäkt för att i praktiken begränsa människors rätt att välja. Bl.a. Riksdagens revisorer och utredningen HSU 2000 har konstaterat att effekterna av remisstvång till specialistläkare är omdebatterade och att några säkra belägg för eventuella styreffekter inte finns.
Däremot kan remissförfarandet enligt vår uppfattning totalt sett föra med sig ett ökat antal läkarbesök samt förlänga väntetider till undersökning och behandling. Vi anser att landstingen inte skall ha rätt att införa remisstvång till specialistläkare. Om primärvården skall kunna nå ut bättre till patienterna måste den göra det på sina egna meriter; d.v.s. genom att göra det mödan värt för patienterna att gå dit först.
Vi tror inte att det spelar människor någon roll om deras läkare kallas di- strikts-, hus- eller familjeläkare. Men för att stärka patienternas ställning samt öka tillgängligheten måste pengarna alltid följa patienten till den läkare eller mottagning hon väljer. Detta är den svaga länken i det nu av regeringen föreslagna familjeläkarsystemet.
Om extra många patienter söker sig till en viss mottagning, så får den mottagningen ändå inte några extra pengar att finansiera den extra vården med. Därigenom blir rätten att välja familjeläkare föga värd och långa väntetider förblir vardag i primärvården.
Undersökningar visar att antalet besök per dag hos svenska primär- vårdsläkare, liksom antalet hembesök, ligger långt under genomsnittet i Västeuropa. Antalet besök är här strax över 15 stycken per dag, att jämföra med väl över 25 i flertalet andra västeuropeiska länder. Sverige hamnar följaktligen också på jumboplats när det gäller möjligheterna att få besöka en allmänläkare samma eller nästföljande dag.
Flera förklaringar finns till att svenska primärvårdsläkare träffar så få patienter, men även med hänsyn till dessa förklaringar så sker alltför få patientbesök per läkare. Undersökningar gjorda senare i tiden visar att antalet besök per läkare tycks fortsätta minska löpande. Därigenom blir tillgängligheten för patienterna med automatik dålig och t.o.m. sjunkande, trots att antalet läkare i primärvården har ökat under merparten av 1990-talet.
Sverige är ett av de länder som har flest läkare per invånare men andelen allmänläkare är ur ett internationellt perspektiv mycket lågt, även om en ökning har skett. År 1988 fanns det i Sverige bara en allmänläkare per 4.180 invånare. År 1998 fanns en allmänläkare per 2.246 invånare.
Det totala antalet läkare har under samma period ökat från en läkare på cirka 360 invånare till en på 320 invånare eller med totalt 4.000 läkare.
Även antalet sjuksköterskor i Sverige är bland de högsta i världen. Det är uppenbart att det inte är bristande resurser totalt sett som är huvudproblemet i svensk sjukvård. Därför borde brist på resurser heller inte vara huvudproblemet i primärvården. Om patientens valfrihet stärks, pengarna följer patienten och etableringsfrihet införs säkras mångfald liksom bättre tillgänglighet åt patienterna.
Det blir också lättare att rekrytera och behålla vårdpersonal om man låter personalen ta ett större eget ansvar för verksamheten, t.ex. genom alternativa driftsformer och kooperativ. Det gäller naturligtvis även inom primärvården, något som med önskvärd tydlighet framgick i samband med husläkarreformen. Intresset att söka tjänster i primärvården ökade då avsevärt liksom intresset att starta egen praktik.
I dag ser det inte lika ljust ut. Väldigt många tjänster som allmänläkare står tomma, särskilt i gles- och landsbygd. Arbetssituationen i primärvården är omvittnat mycket pressad vilket sannolikt är en orsak till att internationella studier indikerar lägre produktivitet i det svenska primärvårdssystemet än i många andra europiska länder.
Många läkare har lämnat primärvården under senare delen av 1990-talet på grund av dåliga arbetsförhållanden, vilket medfört att många etablerade läkarkontakter har brutits. Det är också svårt att skapa nya kontinuerliga läkarkontakter; vid årets början saknades fast bemanning till 600 allmän- läkartjänster.
Problemen att rekrytera primärvårdsläkare har förvärrats genom att landstingen under en stor del av 90-talet inte tagit sitt ansvar för ST-utbild- ningen av nya allmänläkare. I stället har man hoppats på att grannlandstingen skulle sköta utbildningen så att man skulle kunna hämta sitt rekryterings- behov där. Tyvärr tänkte alla landsting likadant och inrättade under flera år endast en tredjedel av utbildningsplatserna. Ett sådant handlande understryker landstingens begränsade överblick över samhällsekonomin i stort och deras fallenhet för att bygga in skeva ekonomiska incitament i sin verksamhet.
Vi tror att många läkare och sjuksköterskor, som nu arbetar utomlands eller i andra verksamheter, skulle vara beredda att komma tillbaka om villkoren i vården förbättrades. Vissa av de misstag som har gjorts går inte att reparera. Man kan t.ex. inte kompensera för flera år av underdimensionerad ST-utbildning och man kan heller inte locka tillbaka alla de allmänläkare som slutat. Men mycket går ändå att ändra för den som vill.
Sverige har internationellt sett få allmänläkare. Men, som visats ovan, har Sverige inte få läkare sammantaget. I dag hindras regelmässigt läkare över pensionsåldern liksom läkare med annan specialitet än allmänmedicin att arbeta i primärvården.
I den nationella handlingsplanen öppnar regeringen i retoriken upp för att även andra läkare än allmänläkare kan få arbeta i primärvården. De konkreta förslagen uteblir. Det är uppenbart att vi måste tänka om när det gäller satsningen på enbart allmänläkare i primärvården. En breddad kompetens i primärvården är nu ytterst angelägen, inte minst som primärvården får ta hand om allt flera mycket vårdkrävande patienter. Därför bör specialistkompetens inom framför allt psykiatri, geriatrik, pediatrik och gynekologi tillföras primärvården. Detta kan ske på olika sätt, även genom köp av konsultinsatser.
Sjuksköterskornas kompetens - liksom andra paramedicinska specialiteters - utnyttjas heller inte fullt ut i dagens primärvård. Befolkningen eller i vart fall särskilda patientgrupper måste få möjlighet att söka vård även hos dessa yrkesgrupper som vänder sig direkt till allmänheten. Därigenom frigörs läkartid och kapaciteten inom primärvården ökar. Det gäller framför allt sjukgymnaster, barnmorskor och sjuksköterskor. Lokala behov måste få avgöra vilka yrkeskategorier som kan ta direkt patientansvar. Det viktiga är att man centralt öppnar för mångfald på ett mer konsekvent sätt.
Vi moderater ser fem hörnstenar i en väl fungerande primärvård:
1. tillgänglig när medborgarna behöver den
2. god medicinsk kvalitet
3. väl fungerande samarbete med övrig vård
4. utrymme för specialister, sjuksköterskor m.fl., med patientansvar
5. fungera som nav i äldreomsorgen och hemsjukvården.
Man uppnår inte detta genom regeringens handlingsplan. Den saknar konkretion men lovar lättvindigt att mera pengar löser problemen. Risken är att man långsiktigt gör ont värre genom att motivationen till förändringar minskas. I stället för att genom förändringsarbete lösa vårdens problem riskeras att de tillförda resurserna leder till nya projekt av allehanda slag. Risken är stor att dessa enbart höjer kostnadsnivåerna utan att lösa något av sjukvårdens grundläggande problem.
Den fråga som måste besvaras är inte vad vi skall göra med några få tillförda miljarder. Frågan vi bör ställa oss först är hur vi bättre skall använda de stora resurser vi redan har.
Psykiatrireformen och dess efterverkningar
Psykiatrireformen tillkom med goda intentioner och för att förbättra livsvillkoren för många människor. Det krav på samverkan som reformen ställde, framför allt mellan socialtjänst och psykiatri, har dock inte kunnat förverkligats fullt ut. Fortfarande faller många människor mellan stolarna. Stora samordningsproblem finns även mellan olika landstingsverksamheter och t.o.m. mellan olika psykiatriska verksamheter. Samtidigt har också en fungerande strategi saknats för psykiatrin i primärvården vilket har varit ett allvarligt hinder för genomförande av psykiatrireformen.
Socialstyrelsens utvärdering av psykiatrireformen ger vid handen att utvecklingen för vissa grupper psykiskt funktionshindrade går åt rätt håll men att stora brister ändå finns, inte minst i öppna stöd- och vårdformer som kommuner och landsting ansvarar för. Det gäller såväl inom den psykiatriska som inom den somatiska vården, men även inom omsorgsverksamheter.
Ett annat exempel är äldre som ofta har ett dolt vårdbehov, t.ex. i form av vanliga depressioner. Ofta finns väl fungerande behandlingar, som dock långt ifrån alltid utnyttjas. Det är naturligtvis mycket olyckligt att dessa tillstånd ofta förblir odiagnosticerade och obehandlade samt dessutom ofta förväxlas med en begränsat behandlingsbar demensutveckling.
Även vården av de psykiskt sjuka har i stor utsträckning blivit lidande genom psykiatrireformen. Inte minst uppenbart är att de stora problemen med hemlösa i storstäderna, till mycket stor del beror på brister i psykiatri- reformens genomförande. De omfattande nedläggningarna av slutenvårds- platser har inte på något sätt kunnat kompenseras genom utbyggnad av öppenvården, något som vi varnade för i ett tidigt skede.
Självmordsförsök bland vuxna har glädjande nog minskat den senaste tioårsperioden. Alarmerande är dock att självmordsförsök hos tonåringar har ökat. Omkring 45 tonåringar tar livet av sig varje år och självmord är alltjämt den vanligaste dödsorsaken för människor i åldersgruppen 15-44 år. I många fall fungerar vården inte tillfredsställande. Det gäller t.ex. för ungdomar med anorexi/bulimi, psykoser, depressioner med självmordsrisk och svåra tvångssyndrom.
Barn- och ungdomspsykiatrins problematik beskrivs målande inte minst i en uppmärksammad artikelserie i Dagens Nyheter under augusti år 2000. Människor mer eller mindre tvingas ut från vårdinrättningar utan att det finns någon alternativ plan för hur de skall kunna tas om hand i hemmet. Sjukvården tar ofta lätt på självmordsförsök när väl den akuta fasen är över, trots att statistiken visar att många försöker igen inom det närmaste året. Därtill kommer att sekretess- och anmälningsregler ibland kommer i konflikt såväl med önskemål att involvera och informera föräldrar som med nödvändigheten att bygga upp ett förtroende mellan vården och dess patienter.
För att få ordentlig psykiatrisk vård måste man i många fall vara mycket stark och ha god sjukdomsinsikt, något som de flesta i behov av hjälp av naturliga skäl inte har. Den tidigare ibland olyckliga fokuseringen på slutenvårdsinsatser har tyvärr förbytts i en övertro på öppenvårdsinsatser.
Samtidigt står det klart att öppenvårdens misslyckande inte uteslutande kan vara ett resursproblem. Allmänt sett har trycket på barn- och ungdoms- psykiatrin ökat under 1990-talet samtidigt som verksamhetsformerna i huvud- sak har förblivit oförändrade. På hela det psykiatriska och psykoterepeutiska fältet finns dessutom en långt gången diskriminering av privata verksamheter och privata initiativ.
Hjälp från privatpraktiserande psykologer och psykoterapeuter är fort- farande i mycket hög grad förbehållen individer och familjer som kan betala för vården. De som inte har den möjligheten - t.ex. inom barn- och ungdoms- psykiatrin - vittnar ofta om att de känner sig utlämnade och rättslösa.
I vårt budgetalternativ har vi under flera år särskilt uppmärksammat det enligt vår uppfattning bristfälliga stödet från psykiatrin. I avvaktan på eventuella förslag till förbättringar från regeringens sida har vi också före- slagit ett särskilt stimulansbidrag på uppemot 300 miljoner kronor till kommunerna. Detta för att möjliggöra bl.a. att psykiskt funktionshindrade får personliga ombud och personlig assistans. Vi har också välkomnat de satsningar som regeringen i senaste budgetpropositionen gjorde på personliga ombud även om vi själva hade velat satsa mer.
I sin proposition om nationell handlingsplan aviserar nu regeringen att insatserna till framför allt barn, ungdomar och äldre med psykisk ohälsa samt till psykiskt funktionshindrade skall stärkas. Detta framför allt genom en utvecklad samverkan mellan primärvård, psykiatri och socialtjänst.
Det är i högsta grad på tiden att de broar mellan huvudmännen som vi länge krävt nu äntligen byggs. Vi delar regeringens vällovliga ambitioner på detta område - såväl i den nu föreliggande propositionen som i den förra budgetpropositionen - men beklagar samtidigt att det tagit så lång tid för regeringen att i någon mån erkänna de omfattande problem som följt i psykiatrireformens spår.
Tyvärr finns omfattande brister i konkretion vad beträffar de åtgärder som regeringen har för avsikt att genomföra inom ramen för den nationella handlingsplanen. T.ex. hänvisas i propositionen till en utredning som skall avrapportera sitt uppdrag senast den 30 november år 2000. Därefter lovar regeringen att återkomma till riksdagen med förslag som syftar till att underlätta samverkan mellan olika huvudmän o.s.v.
Vi är medvetna om att det finns ett behov av förstärkta resurser inom psykiatrin. Det är också därför som vi upprepade gånger har föreslagit ett stimulansbidrag för att komma till rätta med brister i psykiatrin. Vi är inte nu beredda att frångå vårt förslag om ett riktat bidrag, till förmån för en mera generell överföring till kommunsektorn; en överföring som i praktiken skulle kunna komma att användas i helt andra verksamheter och för andra syften än det avsedda. En av de mera framträdande bristerna med regeringens föreslagna resursförstärkningar är just att man aldrig vet var resurserna slut- ligen hamnar.
Vi vill också erinra om att vår politik, till skillnad från den socialdemokra- tiska, skulle innebära många förbättringar även inom psykiatrin. Social- styrelsen har bl.a. pekat på betydelsen av att psykiatrin ger primärvården ett kontinuerligt stöd. Genom våra förslag om ökad specialistmedverkan i primärvården anser vi att detta behov skulle kunna tillfredsställas. Genom våra förslag om förstärkt läkarmedverkan i äldreomsorgen skulle olika former av falsk demens kunna diagnostiseras på ett tidigt stadium och relevant behandling sättas in. Genom våra förslag om vårdgaranti och obligatorisk hälsoförsäkring skulle patientens ställning stärkas, även inom den psykiatr- iska vården och omsorgerna.
Ökad mångfald av vårdgivare
Frågan om mångfald och utveckling av sjukvården genom ökad konkurrens berörs pliktskyldigt och mycket kortfattat i propositionen. Mångfalden av vårdgivare skall således enligt propositionen stärkas genom att fler privata, kooperativa och ideella vårdgivare ges möjlighet att sluta avtal med sjukvårdshuvudmännen. I propositionen saknas dock en analys av orsaker till varför sjukvårdshuvudmännen är så pass motvilliga att sluta avtal med privata vårdgivare, trots att några formella hinder mot detta inte finns.
Enligt vår uppfattning hänger detta i huvudsak samman med att den privata sjukvården fortfarande uppfattas som ett hot mot den egna landstings- förvaltningen, i de fall där den inte håller sig inom snävt avgränsade ramar där landstingsvården behöver avlastas. Med ett sådant förhållningssätt kommer landstingens egen sjukvård att förbli dominerande och någon egentlig mångfald av vårdgivare blir aldrig verklighet.
I debatten framförs ofta att det finns en stor risk för privata monopol vid konkurrensutsättning av vården och omsorgen. Med tanke på att 90 procent eller 465.000 av 520.000 anställda inom sjukvård och äldreomsorg är offentligt anställda tycks risken något överdriven.
Det stora problemet med regeringens politik för mångfald är inte det som nu står i föreliggande proposition, utan allt det som inte står där och de initiativ i direkt motsatt riktning som regeringen tar i andra sammanhang. På sjukvårdsområdet presenterade man - paradoxalt nog samtidigt som den nationella handlingsplanen - en lagrådsremiss med ett illa underbyggt förbud mot privata akutsjukhus. Alldeles uppenbart sänder regeringen motstridiga signaler.
Stockholm den 22 september 2000
Chris Heister (m)
Leif Carlson (m)
Hans Hjortzberg-Nordlund (m)
Cristina Husmark Pehrsson (m)
Lars Elinderson (m)
Henrik Westman (m)
Göran Lindblad (m)
Maud Ekendahl (m)
Bertil Persson (m)
Marietta de Pourbaix-Lundin (m)
Margareta Cederfelt (m)
Yrkanden (2)
- 1Riksdagen avslår propositionen.
- Behandlas i
- 1Riksdagen avslår proposition 1999/2000:149.
- Behandlas i
- Utskottets förslag
- avslag
- Kammarens beslut
- =utskottet
Intressenter
Motioner
Motioner är förslag som riksdagens ledamöter har lämnat till riksdagen.