med anledning av prop. 1999/2000:30 Det nya försvaret
Motion 1999/2000:Fö28 av Lars Leijonborg m.fl. (fp)
1 Sammanfattning
Folkpartiet liberalerna anser att föreliggande proposition bör avslås. Förutom att den står och stampar i en förlegad syn på Sveriges roll i europeisk säkerhetspolitik saknas
- dels förutsättningar för den modernisering av det svenska försvaret som behövs för att det ska kunna hantera olika väpnade aktioner som är tänkbara mot vårt land,
- dels möjligheter för ett väsentligt utökat svenskt deltagande i internationella fredsinsatser med militära resurser - Folkpartiet menar att försvaret redan i närtid bör kunna medverka i sådana aktioner i upp till tre gånger så stor omfattning som för närvarande.
Folkpartiets politik har länge sammanfattats i orden "ett smalare men vassare försvar". Propositionen gör försvaret smalare, men inte vassare. Vi accepterar sänkningen av försvarsramen men anser - i likhet med vad vi gjorde när försvarsförhandlingarna avbröts - att det så kallade omställningsbidraget måste vara större. Också med vår försvarspolitik hade det blivit förbandsnedläggningar i ungefär den storleksordning som nu föreslås. Vi är emellertid delvis kritiska mot de principer som präglar omstruktureringsförslaget. Genom ett omställningsbidrag åren 2002- 2003, som är tre miljarder kronor högre än det föreslagna, skulle den modernisering av försvaret vi anser nödvändig möjliggöras. Viktiga delar i en sådan modernisering är:
- Materiell förnyelse (såsom t ex elektroniska motmedel, nytt robotsystem för luftförsvaret och attackhelikoptrar)
- Ett nytt värnpliktssystem, som bygger på en könsneutral värnplikt och bland annat ökar möjligheterna att ha personal med specialkompetenser snabbt tillgängliga för internationella insatser
- Kraftigt utökade resurser för internationella fredsbevarande insatser i till exempel FN- eller EU-regi.
En central faktor i svensk försvarsekonomi under lång tid framöver är takten i JAS-leveranserna. Folkpartiet har förordat att övergången till JAS sker under så lång tid som möjligt, vilket skulle minska den årliga belastningen på försvarsanslaget. Möjligheterna att fördela kostnaderna för JAS-projektet över tiden kan påverka kommande försvarsbeslut med krav på ytterligare omstruktureringar, inklusive förbandsnedläggningar, för att säkra den tekniska förnyelse och inriktning mot fredsbevarande aktioner som vi anser angelägna.
Folkpartiet önskar en bredare uppgörelse om det framtida svenska för- svaret och ett syfte med vårt avslagsyrkande är just att ge regeringen möjlighet att söka ett bredare parlamentariskt stöd.
Årtionden med supermaktsblock och konfrontation har på 90-talet ersatts av en allt tätare väv av samarbete mellan fria och alltmer demokratiska stater i Europa. EU, Nato, OSSE och Europarådet samlar Europas stater i byggandet av fred och säkerhet, frihet och demokrati i hela Europa.
Sveriges framtida säkerhet skapar vi tillsammans med andra fria och demokratiska stater. Det är en följd av att vi tillsammans slår vakt om grundläggande gemensamma värden. Det förutsätter ett aktivt svenskt deltagande i alla fora som erbjuds i såväl byggande av den framtida europeiska säkerhetsstrukturen som i kris- och konflikthantering. Sverige ska aktivt bidra till att skapa en alleuropeisk fredsordning. Sverige bör därför i likhet med de tre baltiska staterna söka medlemskap i Nato. I vårt eget närområde skulle det vara av stor betydelse om Sverige, de tre baltiska staterna och Finland - vilket självfallet förutsätter att det finska folket så önskar - blev medlemmar av Nato i nästa utvidgningsomgång.
Sverige måste aktivt medverka i ansträngningarna att bygga upp en europeisk krishanteringsförmåga, som också inkluderar militära resurser. Vi bör sluta agera ständig bromskloss med ett ängsligt sneglande i backspegeln på en förlegad alliansfrihet. Den transatlantiska länken är hörnpelaren i den europeiska säkerhetsordning vi nu bygger. En europeisk krishanterings- förmåga måste därför skapas i ett förtroendefullt samarbete med USA. EU och Nato har sina respektive och kompletterande roller att fylla i det europeiska säkerhetsbygget. EU ska inte ta över uppgifter som Nato- alliansen har bättre möjlighet och är bättre lämpad att sköta.
2 Sverige i det nya Europa
Tio år efter murens fall i Berlin senhösten 1989 lever vi alla i ett helt nytt och annorlunda Europa än under det kalla kriget. Årtionden med super- maktsblock och konfrontation har ersatts av en alltmer sammansatt väv av samarbete mellan fria och alltmer demokratiska stater i Europa. EU, Nato, OSSE och Europarådet samlar Europas stater i byggandet av fred och säkerhet, frihet och demokrati i hela Europa. Genom att dessa organisationer har olika uppgifter, arbetssätt och olika kriterier för medlemskap kan stater utifrån sina respektive nationella och historiska förutsättningar därigenom maximera sitt bidrag och sin medverkan i det europeiska säkerhetsbygget.
Men tio år efter att järnridån gick upp har också den första euforin försvunnit. Tio år av staters upplösning och ofattbara mänskliga grymheter på Balkan och i norra Kaukasus har visat att Europa alltjämt behöver trovärdiga strukturer, som kan stå upp emot dem som hotar frihet, demokrati och mänskliga rättigheter. Konflikten i Kosovo 1998-99 visade slutgiltigt att denna säkerhetsstruktur också behöver stå på militära ben.
I Organisationen för Säkerhet och Samarbete i Europa (OSSE) ingår alla stater i Europa, norra Kaukasus och Centralasien med undantag för Jugoslavien.
I Europarådet ingår alla europeiska stater som uppfyller dess kriterier rörande demokratisk utveckling och respekt för mänskliga fri- och rättigheter.
I Nato ingår, förutom USA, Kanada och 14 europeiska stater och sedan våren 1999 även de forna Warszawapaktsmedlemmarna Polen, Tjeckien och Ungern. Ett antal länder - bland dem de tre baltiska staterna - har sökt medlemskap i Nato. Genom Partnerskap för fred (PFF) har Nato ett organiserat samarbete med praktiskt taget alla medlemmar av OSSE.
I EU ingår i dag 15 västeuropeiska stater. Medlemskapsförhandlingar förs eller kommer att inledas med ett tiotal europeiska stater, däribland Estland, Lettland och Litauen. EU har därutöver samarbetsformer med de flesta övriga europeiska stater.
2.1 Det nya Nato
Murens fall hösten 1989 och Sovjetunionens upplösning hösten 1991 följde på den avspänningsperiod mellan öst och väst som inleddes flera år tidigare med Gorbatjovs reformer i Sovjetunionen och överenskommelser om rustningskontroll mellan USA och Sovjetunionen. Runt om i Nato inleddes nedskärningar i försvarsbudgetarna. De enda undantagen har utgjorts av flankstaterna Norge och Turkiet. Med Warszawapaktens upplösning uppstod också en tydlig osäkerhet inom Nato om dess framtida roll och uppgift.
Efter oroligheterna i Moskva hösten 1993 ägde en förskjutning rum inom rysk utrikespolitik från den extremt västvänliga linje som dominerat fram till dess. Det alltmer utdragna kriget i Bosnien visade att små stater i det nya Europa behövde mer handfast stöd för sin nya frihet. Mot bl a denna bakgrund påbörjades en diskussion om Natos utvidgning. I en inledande fas sökte Nato hantera detta genom upprättandet av PFF-samarbetet. Det internationella samfundets oförmåga rörande kriget i Bosnien och den alltmer nationalistiskt präglade ryska politiken bl a demonstrerad i överfallet på Tjetjenien hösten 1994 gjorde emellertid att intresset för fullt Nato- medlemskap växte.
Sedan FN i juli 1995 demonstrerat sin oförmåga att skydda människorna i Srebrenica, en av de av FN förklarade 'fredade zonerna' i Bosnien, fick Natoflyg en avgörande roll när den Bosnien-serbiska krigföringen till slut stoppades. Den Nato-ledda Ifor-styrkan i Bosnien (sedermera omdöpt till SFOR) gav Nato en helt ny uppgift i europeisk krishantering efter det kalla kriget. Det stod nu klart för de flesta att Nato hade en ny men oumbärlig roll i det europeiska säkerhetsbygget. Det nya Nato var inte längre enbart en defensiv försvarsallians för de egna medlemmarna. Det nya Nato fick sina framtida uppgifter och förutsättningar för nya medlemmar fastlagda vid Natomötet i Berlin i juni1996. Där klarades också ut att en särskild europeisk identitet inom Natos ram skulle skapas.
Efter ett år av förhandlingar inbjöds Polen, Tjeckien och Ungern vid Natos toppmöte i Madrid sommaren 1997 att förhandla om medlemskap. Vid Natos 50-årsjubileum i Washington i april 1999 hade 16 medlemmar utökats till 19. I Washington antogs ett nytt strategiskt koncept. Därigenom har kris- hantering blivit en av huvuduppgifterna för det nya Nato. Huvuduppgifterna är således inte längre helt knutna till Artikel 5.
Vidare antogs i Washington en aktionsplan för hur nya medlemmar ska kunna anslutas till Nato. Samtliga ansökarländer, däribland de tre baltiska staterna, nämndes uttryckligen som tänkbara nya medlemmar. Detta får dock inte dölja faktum att entusiasmen är klart begränsad på många håll inom Nato inför tanken på ytterligare nya medlemmar. Det bottnar dels i en obenägenhet att inkludera alltmer riskabla ansökarländer i Artikel 5-för- pliktelserna, dels i en ovilja att i onödan provocera Ryssland i den för Moskva så prestigeladdade frågan om Nato-utvidgning - särskilt om det skulle röra sig om tidigare delar av det forna Sovjetunionen, som de tre baltiska staterna.
Luftkampanjen mot Jugoslavien under knappt 80 dagar från slutet av mars till början av juni 1999 blev ett första test på allvar av det nya Natos såväl militära som politiska förmåga - ett test som Nato kanske aldrig på riktigt förutsett, men som man drogs in i genom såväl Milosevics som den kosovoalbanska UCK-gerillans agerande. Trots en rad brister och politiska låsningar som t ex det tidiga uteslutandet av att kunna sätta in marktrupp utföll testet i militärt avseende lyckat. Milosevic tvingades på knä utan att Nato tvingats registrera annat än smärre materiella förluster.
Trots den lyckade militära kampanjen får man nog ändå anse det politiska testet på Natos interna sammanhållning som den mest betydelsefulla framgången för Nato. 19 stater med mycket skilda engagemang i utveck- lingen på Balkan, med olika egna agendor t ex när det gäller relationerna till Ryssland och med mycket olika historiskt och inrikespolitiskt betingade hemmaopinioner, lyckades trots påtagliga påfrestningar stå enade till dess att kampanjen var slutförd. Trots att det aldrig handlade om något existentiellt hot mot vare sig Nato eller någon Natomedlem.
Även om Nato med insatsen för Kosovo demonstrerat sin avgörande roll och betydelse för det europeiska säkerhetssystemet ledde insatsen till att en rad frågeställningar rests eller fått förnyad aktualitet inom Nato. I fortsättningen vill Nato undvika att dras in i liknande sammanhang utan att ha bättre kontroll på utvecklingen dithän. I det sammanhanget har riskerna med nya medlemmar, som kan komma att dra in Nato i Artikel 5- förpliktelser, på nytt kommit i fokus. Tillsammans med önskan att inte bidra till ytterligare påfrestningar i relationerna till Ryssland, utöver de mycket allvarliga som Kosovo-insatsen medfört, bidrar det med stor sannolikhet till att ytterligare dra ned på farten i utvidgningsprocessen. Inte minst när det gäller länder som de tre baltiska.
Slutligen har utvärderingen av Kosovokampanjen inom Nato och dess medlemsstater lett till att man nu ser ett antal områden inom de militära sektorerna som behöver förnyade ansträngningar. I alltfler europeiska Nato- stater gör man nu bedömningen att ytterligare ekonomiska satsningar måste göras på kvalitativ förnyelse inom en rad områden, där Europa halkat långt efter den amerikanska förmågan. Vi kommer knappast att få se några Natostater som påtagligt minskar sina försvarsansträngningar de närmaste åren.
2.2 Europeisk krishantering
Frågan om en militär förmåga på europeisk grund är på intet sätt ny. Den har länge, och inte alls särskilt fördelaktigt, präglats av den franska miss- tänksamheten mot USA:s dominerande inflytande i Europa. När frågan om huruvida Nato hade en roll efter det kalla krigets slut dök upp, uppstod på sina håll tydliga ambitioner att aktivera Västeuropeiska unionen (VEU) som ett europeiskt alternativ. VEU:s säte flyttades därför från London till Bryssel i början av 1990-talet.
Som en följd av Natos roll och betydelse för att få stopp på kriget i Bosnien och dess ledande roll i Ifor/SFOR kom Frankrike att mjuka upp sin hållning till Nato. Vid Natomötet i Berlin sommaren 1996 erkändes därför möjligheten att inom Nato skapa en europeisk identitet, vilket i sin tur skulle ytterligare normalisera Frankrikes roll inom Nato. Från amerikansk sida har man å ena sidan varit kritisk mot att Europa inte tagit sin del av bördan för försvar och säkerhet i Europa och å andra sidan varit mycket misstänksam mot varje form av parallell europeisk militär verksamhet. USA:s främsta allierade i det avseendet har hela tiden varit Storbritannien.
Med regeringsbytet i London och regeringen Blair har successivt den traditionellt europaskeptiska brittiska politiken förändrats. Hösten 1998 initierade Tony Blair frågan om en europeisk krishanteringsförmåga vid ett särskilt EU-möte i Pörtschach i Österrike. Detta följdes upp med en gemensam kommuniké vid det brittisk-franska toppmötet i Saint Malo i december 1998, där Tony Blair och Jacques Chirac uttalade sig för en militär kapacitet inom ramen för EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (Gusp).
Vid Natos toppmöte i Washington i april 1999 föreslogs att erforderliga Natofaciliteter skulle kunna stå till förfogande för att stödja EU-operationer. Vid EU:s toppmöte i Köln i början av juni 1999 fastslogs att EU bör kunna fatta beslut på samtliga områden som berörs av de s k Petersbergsuppgifterna (humanitära insatser och räddningsinsatser, fredsbevarande insatser och insatser med stridskrafter vid krishantering inklusive fredsskapande åtgärder) för att kunna handla självständigt och underbygga detta handlande med militära resurser.
I den mycket märkliga debatt som följde i den svenska europaparlaments- valrörelsen i juni såg sig den svenska utrikesministern föranlåten att framför allt klargöra vad Kölnbeslutet inte var och varför det inte stod i strid med den svenska militära alliansfriheten. Detta fortsatte i försvarsberedningens rapport Europas säkerhet - Sveriges försvar (Ds 1999:55) och nu också i proposition 1999/2000:30.
Men mycket har hänt som även Sverige borde ha hunnit ta intryck av. Det är nu tio år sedan murens fall i Berlin och det kalla krigets slut. Det är åtta år sedan Sovjetunionens upplösning och de tre baltiska staternas själv- ständighet. Det är åtta år efter de massiva bombkampanjerna mot Vukovar och Dubrovnik i Kroatien. Det är sju år sedan den första granatmassakern på Sarajevos marknadstorg och upptäckten av de serbiska koncentrationslägren i Bosnien. Det är fyra år sedan slakten av de 7 000 männen i Srebrenica inför ögonen på de förödmjukade FN-soldaterna. Det är bara ett halvår sedan Milosevic och hans specialstyrkor fullbordade sin sedan länge utarbetade plan att fördriva hundratusentals kosovoalbaner från deras hem. Trots detta ser svensk socialdemokrati och den svenska regeringen som sin huvud- uppgift att förklara vad europeisk krishantering inte är och varför den därför inte står i strid med svensk alliansfrihet. Svensk socialdemokrati förmår inte sluta att titta i backspegeln, när Europas framtid formas.
Beslutet i Köln påskyndades dels av hur FN tvangs dra sig tillbaka från sin förebyggande insats i Makedonien som en följd av Kinas veto i FN:s säkerhetsråd emot en förlängning av mandatet, dels av Kosovoinsatsen och den efterföljande KFOR-insatsen som båda i hög grad dominerades av amerikansk kapacitet och kompetens. Alltfler inser vikten av att Europa kan agera också med militära medel vid krishantering i Europa, där inte nödvändigtvis USA ser sig tvunget att spela en ledande roll.
Under det finska ordförandeskapet andra halvåret 1999 har frågan om en europeisk krishanteringsförmåga förts vidare, så att ett tydligt ställnings- tagande förväntas vid EU:s toppmöte i Helsingfors i december 1999. Detta markerades ytterligare vid det brittisk-franska toppmötet i London i slutet av november. Där talade Tony Blair och Jacques Chirac om militära styrkor på 50-60 000 man, som inom 60 dagar ska kunna vara på plats och utföra de mest krävande krishanteringsuppgifter.
Fred och säkerhet i Europa är odelbar. Sverige måste på alla sätt medverka i ansträngningarna att bygga upp en krishanteringsförmåga också med militära medel. Sverige måste sluta agera ständig bromskloss med ett ängsligt sneglande i backspegeln på en förlegad alliansfrihet. Hänsyn till alliansfrihetens hanterande på hemmaplan får å andra sidan inte göra att Sverige ser en utpräglad europeisk lösning som mindre svår att acceptera för att den inte på samma sätt kolliderar med oron för alltför nära relationer till USA och Nato. Den transatlantiska länken är hörnpelaren i den europeiska säkerhetsordning vi nu bygger. En europeisk krishanteringsförmåga måste därför skapas i fullt samarbete och förtroende med USA. EU och Nato har båda sina respektive och kompletterande roller att fylla i det europeiska säkerhetsbygget. EU ska inte ta över uppgifter som Nato har bättre möjlighet till och är bättre lämpat att sköta.
2.3 Sverige och vårt säkerhetspolitiska närområde
Förutsättningarna för svensk säkerhetspolitik har förändrats i grunden med det kalla krigets slut. Upplösningen av Sovjetunionen och alldeles särskilt Estlands, Lettlands och Litauens återkomst som fria och demokratiska stater vid Östersjöns sydöstra kust har skapat ett säkerhetspolitiskt läge i vårt närområde som saknar historiskt gynnsamt motstycke.
Det är därför en huvuduppgift för svensk utrikes- och säkerhetspolitik att göra allt för att medverka till att de tre baltiska staterna integreras så fullständigt som möjligt i de framväxande europeiska samarbetsstrukturerna. Ökad säkerhet för Estland, Lettland och Litauen betyder ökad säkerhet för Sverige.
Estland, Lettland och Litauen har alla tre sökt medlemskap i både EU och Nato. Ingenting kan så aktivt bidra till ekonomisk och social utveckling och stabilitet i de tre baltiska staterna som ett snabbt medlemskap i den europeiska unionen. Ingenting kan så aktivt bidra till säkerhetspolitisk förutsägbarhet och stabilitet för de tre baltiska staterna som ett snabbt medlemskap i Nato. Att underlätta och skapa opinion för medlemskap i EU och Nato för Estland, Lettland och Litauen är därför ett starkt svenskt säkerhetspolitiskt intresse.
Tio år efter murens fall och det kalla krigets slut har den svenska alliansfriheten spelat ut sin roll. Med vårt medlemskap i EU lämnade vi uttryckligen den traditionella neutralitetspolitiken bakom oss. Som medlem i EU kan Sverige aldrig stå neutralt inför en extern aggression mot en annan medlem i EU. Som medlem av de fria demokratiska staternas gemenskap anser vi att Sverige redan av moraliska skäl inte heller skulle kunna stå neutralt vid en extern aggression mot någon av våra tre baltiska systernationer. Särskilt inte som en sådan aggression innebär en åtminstone indirekt men i alla händelser mycket kraftig inskränkning i Sveriges säkerhetspolitiska förutsättningar.
Trots att den militära alliansfriheten idag bara är ett faktiskt uttryck för att Sverige inte är med i någon bindande försvarsallians, ser sig regeringen fortsatt tvungen att förklara varför olika svenska internationella bidrag till att förverkliga en alleuropeisk fredsordning inte står i strid med alliansfriheten. Detta medför onödiga låsningar och bidrar felaktigt till att ge intryck av att alliansfrihet fortfarande skulle vara ett övergripande mål i sig för svensk säkerhetspolitik.
Sveriges framtida säkerhet skapar vi tillsammans med andra fria och demokratiska stater i Europa. Det är en följd av att vi tillsammans slår vakt om grundläggande gemensamma värden. Det förutsätter ett aktivt svenskt deltagande i alla fora som erbjuds såväl i byggande av den framtida europeiska säkerhetsstrukturen som i kris- och konflikthantering, som i fredsbevarande och fredsskapande insatser. Sverige ska aktivt bidra till att skapa en alleuropeisk fredsordning. Sverige bör därför i likhet med de tre baltiska staterna söka medlemskap i Nato.
I vårt eget närområde skulle det vara av stor betydelse om Sverige, de tre baltiska staterna och Finland, om det så önskar, blev medlemmar av Nato i nästa utvidgningsomgång. Den svenska regeringen för ett omoraliskt dubbelspel, när den å ena sidan öppet hävdar USA:s och Natos ansvar för fred och säkerhet också i Östersjöområdet och å andra sidan passar inför de baltiska staternas önskan om Natomedlemskap under hänvisning till att Sverige inte kan ha någon uppfattning, då vi själva inte är med i Nato.
2.4 Utvecklingen i Ryssland
Utvecklingen i Ryssland är traditionellt av mycket stor betydelse för Sveriges säkerhet. Med det kalla krigets slut, Sovjetunionens upplösning, de tre baltiska staternas frigörelse och Rysslands om än trevande inträde i samarbetet mellan fria och demokratiska stater i Europa, har förutsättningar skapats för fredligt och förtroendefullt samarbete mellan Ryssland och alla dess grannar i Europa. Det är därför av stor betydelse att alla europeiska fora står öppna för ett demokratiskt Ryssland på samma villkor som för alla andra europeiska stater. Inte heller utvidgningen av EU eller Nato får i förväg begränsas i tid eller rum för någon del av Europa.
Det finns emellertid anledning att varna för att riskerna för en fortsatt upp- lösning av den ryska statsmakten är betydande. Kosovokriget demonstrerade Rysslands internationella svaghet på ett kanske alltför tydligt sätt. Moskva spelade ett högt spel i krisens inledning och lyckades bara genom att byta strategi i krisens slutskede och genom ett mer konstruktivt agerande påskynda Milosevics reträtt och därmed skaffa sig utrymme för fortsatt samarbete med det demokratiska Europa och USA.
Den fortsatta utvecklingen i Ryssland under hösten har ytterligare visat på Moskvas svaghet. Krisen i Dagestan och terrordåden i Moskva och andra ryska städer utgjorde stora påfrestningar för Ryssland. Det fanns redan från början anledning att ifrågasätta om de kommande parlaments- respektive presidentvalen skulle komma att äga rum under rimliga förhållanden. Frågan är fortsatt öppen i vilken utsträckning utvecklingen utnyttjas/kommer att utnyttjas i det inrikespolitiska maktspelet inför dessa val. Det står alltmer klart att den ryska krigsmakten tar sig ett allt större inflytande över Rysslands utveckling. Starka nationalistiska, ibland rent revanschistiska, stämningar breder ut sig i spåren av vad många uppfattar som omvärldens förödmjukelser av Ryssland under det senaste årtiondet.
Det finns förvisso anledning att ifrågasätta den tjetjenska ledningens kontroll över vad som äger rum inom dess territorium. Det kan emellertid på intet sätt försvara den urskillningslösa ryska militära kampanjen mot Tjetjenien och dess civilbefolkning. Ryssland bär på ett mycket stort ansvar för de övergrepp som begåtts emot folket i Tjetjenien i samband med att området införlivades med Ryssland på 1800-talet, Stalins terror under andra världskriget och president Jeltsins utplåningskrig i mitten av 1990-talet, då bl a huvudstaden Grosnyj bombades sönder och samman.
Ryssland utgör i dag inget militärt hot mot något annat självständigt land i Europa. Men den interna utvecklingen i Ryssland inger betydande oro. Den utgör främst ett betydande hot mot invånarna i Ryssland. Ett demokratiskt Ryssland utgör knappast något militärt hot mot vare sig Estland, Lettland eller Litauen. Men Ryssland är idag en stat i betydande upplösning i avsaknad av verkligt fungerande demokratiska institutioner. I ett Ryssland där ledningen i Moskva inte längre förmår utöva någon ledning, finns däremot betydande risker - främst för Ryssland men också för dess grannar, i till exempel Baltikum.
De närmaste fem till tio åren kan därför komma att bli avgörande för de baltiska staternas framtid. En lokal rysk krigsherre i Baltikums grannskap, som överväger en militär utpressning mot någon av de baltiska staterna, kan räkna med en mycket mer sannolik reaktion från omvärlden om dessa är fullvärdiga medlemmar av EU och särskilt Nato än tvärtom. Denna ökade förutsägbarhet är det främsta skälet till varför säkerheten skulle öka för de baltiska staterna vid ett medlemskap i Nato. Omvänt skulle det förstärka intrycket av att de baltiska staterna befinner sig i ett gråzonsområde, om de ensamma tillsammans med Ryssland lämnades utanför Natomedlemskap av Östersjöns strandstater.
2.5 Sveriges deltagande i internationella insatser
Sverige har en lång tradition av deltagande i fredsbevarande militära insatser i FN:s regi. Det har givit det svenska försvaret värdefulla erfarenheter att under 90-talet bidra med de fredsbevarande och fredsskapande insatserna i Kroatien, Makedonien, Bosnien och nu senast i Kosovo. Dessa insatser i europeiska konflikthärdar är mer påtagligt också ett sätt att medverka i att skapa förutsättningar också för vår egen säkerhet i Europa. De illustrerar att Sveriges fred och säkerhet främjas genom ett aktivt deltagande i internationella insatser särskilt i Europa och dess närområde. Internationella insatser är en integrerad del av det svenska försvarets huvuduppgifter.
Under Unprofor-insatsen och därefter den Nato-ledda Ifor-insatsen i Bosnien hade Sverige tillsammans med mindre kontingenter i Kroatien och Makedonien en betydligt större numerär närvaro i det forna Jugoslavien än vi därefter haft inom ramen för SFOR i Bosnien. Av rena budgetskäl har den socialdemokratiska regeringen kraftigt minskat den svenska internationella närvaron. Det har helt saknats grund för detta - de lokala behoven har inte minskat. Särskilt påtagligt framstod denna socialdemokratiska budget- restriktion, när den svenska KFOR-insatsen krävde att den svenska SFOR- kontingenten togs hem i förtid. Våra nordiska grannländer har relativt sin befolkning alla en högre förmåga till internationella insatser än vad Sverige tycks ha.
Turerna kring SFOR och KFOR blev särskilt oacceptabla när insatsen i Kosovo tog över ett halvår att få på plats. Den politiska förlamningen i Regeringskansliet har givetvis en stor andel i detta, men det kan inte uteslutas att det också är uttryck för en oacceptabel oförmåga hos Försvarsmakten att i tid planera och förbereda insatser som den i Kosovo. Det är särskilt allvarligt då denna insats kunnat förutses sedan sommaren 1998. Hur ska det då bli vid ett behov av en insats som uppstår under mycket kortare tidsrymd?
Det svenska försvaret måste redan i omedelbar närtid ges förutsättningar för internationella insatser av en storleksordning 2 till 3 gånger den nuvarande. Utrymme för detta saknas helt inom ramen för det försvarsbeslut som regeringen och centern nu föreslagit. Det är inte acceptabelt att som propositionen endast uttala önskemål och begära ytterligare underlag för att kunna bedöma förutsättningarna för ökade internationella insatser. Detta måste riksdagen ge regeringen till känna.
3 Ett smalt och vasst försvar
Folkpartiet liberalerna anser att nu föreliggande proposition bör avslås. Förutom att den står och stampar i en förlegad syn på Sveriges roll i europeisk säkerhetspolitik och helt saknar förutsättningar för ett väsentligt utökat svenskt deltagande i internationella insatser, så utgör propositionen i allt väsentligt endast förslag till minskningar av den fredstida utbildningsorganisationen. Det är minskningar som till sin omfattning förefaller helt rimliga, men som inte på något sätt skapar förutsättningar för den nya inriktning som svensk försvarspolitik inför ett nytt sekel bör ges.
Folkpartiet liberalerna har sedan 1970-talet kontinuerligt varit en stark förespråkare för en materiell förnyelse och ökad kvalitet i utbildningen inom det svenska försvaret. Vi har förordat detta på bekostnad av försvarets kvantitativa omfattning. För att skapa utrymme för nödvändig kvalitativ förnyelse har vi förespråkat en kvantitativ minskning av förband och personal. Vi har förordat att försvaret ska bli smalare för att kunna bli vassare.
Regeringen inbjöd i slutet av hösten 1998 de fyra borgerliga partierna till överläggningar om det framtida försvarets inriktning. Det skedde sedan regeringen med stöd av sina rödgröna stödpartier frångått tidigare utfästelser vad avser teknikfaktor och anslagsförordning. Det skapade ett underskott i innevarande försvarsbeslutsperiod fram t o m år 2001 på i storleksordningen 5 till 10 miljarder kronor, vilket skulle innebära ett idiotstopp vad gäller all materiell förnyelse de kommande åren.
I överläggningarna visade regeringen en beredskap att under nästa för- svarsbeslutsperiod 2002-2004 i efterhand kompensera försvaret med 4 miljarder kronor - ett så kallat omställningsbidrag. En förutsättning för detta var att försvarets budgetramar för samma period sänktes med 4 miljarder kronor per år. Trots att samtliga deltagande fem partier visade en mycket stor beredskap att ta gemensamma tag för att förverkliga de förändringar av det svenska försvarets inriktning som alla var överens om, visade det sig att regeringen inte hade något utrymme för att komma de borgerliga partierna till mötes i förhållande till sitt ekonomiska utgångsbud.
I detta läge valde regeringen smalast möjliga uppgörelse om det framtida försvaret med Centerpartiet, som var berett att köpa regeringens utgångsbud. När regeringen valde att avbryta samtalen hade åtminstone Folkpartiet förklarat sig både berett och villigt till fortsatta förhandlingar. Det förutsatte naturligtvis att det handlade om att kunna ge och ta och inte enbart att ansluta sig till regeringens utgångsbud.
Folkpartiet önskar en bredare uppgörelse om det framtida svenska försvaret och yrkar avslag på nu föreliggande proposition i syfte att ge regeringen möjlighet att på nytt söka ett bredare parlamentariskt stöd. Vi menar att detta inte på något allvarligt sätt skulle behöva skapa onödig tidsutdräkt och därmed förorsaka extra kostnader. Ett fullständigt försvars- beslut förutses av regeringen till hösten 2001. Nu föreslagna förändringar skulle i en bredare uppgörelse kunna beslutas av riksdagen tidigare än så.
3.1 "Det nya försvaret" - smalare men inte vassare
Folkpartiet liberalerna anser att det nu framlagda förslaget till "Det nya försvaret" enbart utgörs av en budgetbetingad bantning av försvarets omfattning, och då i huvudsak av den fredstida utbildningsorganisationen. Då utrymme ej skapas för erforderlig materiell förnyelse är det enbart fråga om ett smalare men på intet sätt ett vassare försvar.
Bakom de stolta visionerna om "Det nya försvaret" visar sig således, förutom att också formellt avskaffa begreppet invasionsförsvar som dimen- sionerande grund för det militära försvaret och att införa tjänstebeteckningen brigadgeneral, så här långt endast finnas förslag till nedläggning och uttunning av regementsorter. Av propositionen framgår att regeringen avser att senast hösten 2001 återkomma till riksdagen med en lång rad av frågeställningar rörande personalförsörjning, materielförsörjning, lednings- organisation, informationskrigföring och IT-säkerhet m m. Detta är viktiga grundpelare i det nya försvar, som ska verka fr o m 2002, men som alltjämt saknas i regeringens förslag.
3.2 Smalare och vassare
Folkpartiet kan godta den långsiktiga budgetram som regeringen föreslagit. Vi menar emellertid att detta tillsammans med ett alltför lågt omställningsbidrag inte skapar erforderligt utrymme för vare sig nödvändig materiell förnyelse inom försvaret i närtid, för det utvecklingsarbete och den upphandling av materiel från svensk försvarsindustri som är en förutsättning för att denna ska vara en intressant partner i det europeiska försvarsindustriella omställningsarbetet de närmaste åren eller för väsentligt mer omfattande internationella insatser de närmaste åren. Vi gör på nuvarande stadium också bedömningen att nedskärningarna inom artilleri och luftvärn blivit alltför långtgående i nu föreliggande förslag.
Under hösten har vidare uppmärksammats ett antal framtidsinriktade svenska försvarsindustriella projekt eller projekt med betydande svensk medverkan såsom t ex Bamse, Taurus och Meteor, vilka skulle riskerat att falla ifrån p g a alltför snäva försvarsekonomiska ramar i närtid.
Folkpartiet vill mot denna bakgrund, utöver av regeringen föreslagna 4 miljarder kronor i omställningsbidrag för tiden fram t o m år 2001, i enlighet med vår motion med anledning av 1999 års kontrollstation, föreslå ytterligare 3 miljarder kronor att anslås år 2002-2003.
En central faktor i svensk försvarsekonomi under lång tid framöver är takten i JAS-leveranserna. Folkpartiet har förordat att övergången till JAS sker under så lång tid som möjligt, vilket skulle minska den årliga belastningen på försvarsanslaget. Möjligheterna att fördela kostnaderna för JAS-projektet över tiden kan påverka kommande försvarsbeslut med krav på ytterligare omstruktureringar, inklusive förbandsnedläggningar, för att säkra den tekniska förnyelse och inriktning mot fredsbevarande aktioner som vi anser angelägna.
3.2.1 Försvarsmateriell förnyelse
Under årtionden har den helt dominerade delen av materielen till det svenska försvaret levererats från inhemsk industri. Ingen annan ickestormakt har som Sverige haft en egen utveckling och produktion av vapensystem och stödsystem inom ett brett spektrum. Det har gällt flygplan, ubåtar och ytfartyg, torpeder, luftvärnssystem, artillerisystem, pansarvärnsvapen, bandvagnar, pansrade fordon, radar, ledningssystem, motmedelssystem, signalsystem, ammunition, utbildningshjälpmedel etcetera.
Denna inhemska materielutveckling har givit flera fördelar. Vi har fått skräddarsydd materiel som tillgodosett just de behov som svensk terräng, våra kustförhållanden, våra räckviddskrav och vårt värnpliktssystem har. Det har gjort att materielen inte bara haft hög kvalitet utan också ofta varit billigare än inköp utifrån genom att utländska alternativ inrymt kapacitet vi inte haft behov av.
Det är dock uppenbart att denna tid då svenskt försvar var tillräckligt som underlag för en allsidig inhemsk försvarsindustri är ute. Det svenska försvaret kommer i framtiden att köpa mindre serier av olika materielslag än tidigare, samtidigt som möjligheterna till uppgradering av elektronik m m gör att livslängden för olika vapenbärare och vapensystem tenderar att bli längre. Med färre enheter och längre mellanrum mellan nybeställningar blir det allt svårare att basera utveckling och produktion på huvudsakligen svenska behov.
Men kanske ännu viktigare är att också i betydligt större nationer tvingas försvarsindustrin till strukturförändringar. I USA har på bara några år antalet stora försvarsindustrier minskat kraftigt till följd av fusioner och uppköp. Det har givit några jätteföretag med väldiga utvecklingsresurser, och det kommer med stor sannolikhet att leda till att det amerikanska teknologiska för- språnget inom flera viktiga teknikområden för försvarsmateriel blir än mer markerat.
I Europa har motsvarande omstruktureringar varit betydligt svårare att genomföra, väsentligen därför att nationella ambitioner varit hinder mot fusioner över nationsgränser. På senare tid har dock några stora affärer genomförts, den största när tyska Dasa och franska Aerospatiale Matra går samman och bildar Europas största och världens tredje största flygindustri.
Även den svenska försvarsindustrin har omstrukturerats. Celsius bildades genom sammanläggning av Bofors och statliga FFV. Nyligen sålde Celsius sin utveckling och produktion av ubåtar och ytfartyg till tyska HDW, varefter Celsius köptes upp av Saab, som i sin tur till 35 procent ägs av British Aerospace. Stridsfordonstillverkaren Hägglunds i Örnsköldsvik är numera engelskägd. Bofors kanonverkstad har norska ägare.
Denna omstrukturering av svensk försvarsindustri från att ha varit i huvudsak nationell till att bli del av en europeisk industri måste bejakas. Det får dock inte stå i motsatsställning till att svensk försvarsindustri också framgent kan finna samarbetspartner inom amerikansk försvarsindustri. Alternativet till europeisk samverkan är för Sveriges del inte inhemsk försvarsindustri utan snarare ingen försvarsindustri alls. Det är sannolikt att de närmaste åren kommer att innebära flera stora strukturförändringar i riktning mot färre och större försvarsindustrier i Europa. Svensk försvarsindustri har mycket gott rykte för kvalitet och för att ha tagit fram materiel med lösningar man delvis varit ensam om eller först i världen med.
Om svenska och utländska företag fusioneras eller inleder ett nära samarbete blir det på samma sätt som vid andra företagssammanslagningar fråga om att spara genom att renodla kompetenser och undvika dubbelarbete. En kompetens som tas bort ur Sverige i samband med en fusion kommer förmodligen aldrig att kunna återupptas i vårt land. Var olika kompetenser förläggs påverkas av flera faktorer. Men utan tvekan påverkas förläggning av olika utvecklingsenheter av vilka beställningar som finns från respektive land. Om Sverige under överskådlig tid inte finns som sannolik kund inom ett visst kompetensområde eller ett visst materielslag är det inte troligt att man i samband med en försvarsindustrifusion förlägger utveckling av dessa kompetenser och denna materiel till Sverige.
Det vore mot denna bakgrund djupt beklagligt och närmast en ödets ironi om en svensk försvarsindustri som legat i framkant i generationer skulle stå mer eller mindre utan nya utvecklingsuppdrag just de år då det avgörs var olika kompetenser i en framtida europeisk försvarsindustri kommer att hamna. Utveckling är i sammanhanget antagligen mer intressant än själva produktionen. Det är ett av huvudskälen till varför Folkpartiet föreslår ett betydligt större omställningsbidrag än regeringen. Det skulle dessutom vara positivt om Försvarsmakten och industrin kunde komma överens om senareläggningar eller t o m förkortningar av tidigare lagda seriebeställningar så att medel också den vägen kan överföras till utvecklingsuppdrag.
Den föreslagna omstruktureringen av Försvarsmakten leder efter några år till lägre driftskostnader, men omstruktureringen i sig kostar pengar. Inom ramen för minskade försvarsanslag riskerar detta att leda till mycket på- tagliga minskningar av nya utvecklingsuppdrag de närmaste åren, alltså just de år som med stor sannolik kommer att bli avgörande för omstruktureringen av försvarsindustrin.
Vi menar att varje möjlighet att göra besparingar i driften de närmaste åren bör tas tillvara just för att undvika att utvecklingsuppdrag avbryts eller inte kommer till stånd. En välmotiverad sådan åtgärd vore att kraftigt minska grundutbildningen av värnpliktiga de närmaste tre fyra åren genom att omsätta personal i förband genom att nyttja redan utbildade värnpliktiga till krigsförband som dras in genom nästa års försvarsbeslut. Man bör av olika skäl inte välja lösningen att ställa in utbildning vid samtliga förband utan t ex varje år ställa in värnpliktsutbildningen vid vart tredje förband. Ett sådant "värnpliktsfritt" år vid förbandet bör användas för vidareutbildning av den fast anställda personalen, i första hand för att göra den bättre förtrogen med de nya uppgifter som ålagts försvaret under senare år.
Man bör kunna beställa utvecklingsarbete vid industrin även om det inte finns någon garanti för att just den tekniken sedan kommer att leda till seriebeställning. Men genom utvecklingsarbete vidmakthålls kompetens som ger handlingsfrihet för framtiden. Ett sådant exempel kan vara det s k Thrust vector-programmet rörande manövrering av flygplan genom att styra utblåsningsmunstycket bakom motorn. Sverige har deltagit i detta program tillsammans med Tyskland och USA. Vi vet inte om Thrust vector kommer att introduceras på JAS i framtiden, men deltagande i programmet ger en option för framtiden, d v s just den form av handlingsfrihet som vi eftersträvar.
Försvaret bör ha många alternativ för framtiden, men vilka av dessa som senare leder till konkreta beställningar kan inte sägas i dag. Detta är ingen nackdel, utan ger tvärtom just handlingsfrihet och flexibilitet. Det vore positivt om svensk industri kunde finnas med i utvecklingsarbete kring kommande artillerisystem, kanske i form av raketartilleri. Man bör vidare eftersträva "familjer" av vapen. Den svenska sjömålsroboten Robot 15 som finns på fartyg, flygplan och fordon är ett sådant exempel. Den bombkapsel som finns för Viggen och JAS kan bli en familj tillsammans med en kryssningsrobot med till stora delar samma grundkoncept. Man kan tänka sig olika former av ammunition i dessa vapen, beroende på vilka mål som avses. I en stormakt kan man ha specialiserade vapen för många olika situationer, men Sverige bör - vilket för övrigt var en grundprincip vid utvecklingen av JAS - välja plattformar och vapensystem som kan användas i många olika situationer.
Mot denna bakgrund hälsar vi med tillfredsställelse tanken att luftvärns- systemet Bamse inte enbart bör utvecklas till lands utan även kunna användas av marinen vid bestyckning av fartyg. Vi menar att behovet av kvalificerat luftvärn delvis ökat. Den kraftiga minskningen av antalet basbataljoner inom flygvapnet innebär att möjligheterna till skydd genom utspridning minskar, vilket ökar behovet av kvalificerat luftvärn vid kvarvarande krigsflygbaser. Vi vill också peka på behovet av att temporärt kunna placera sådant luftvärn på Gotland.
3.2.2 Luftburen bataljon
Nu föreslagna steg mot förverkligandet av en luftburen bataljon - vars tillkomst kan härledas till folkpartiets motioner från 1996 och framåt - är positiva men alltför långsamma. En luftburen bataljon bör enligt vår mening bestå av de tre komponenterna jägarskvadroner, transporthelikoptrar och attackhelikoptrar. Beträffande den tredje komponenten, attackhelikoptrar, är propositionen mycket lågmäld för att inte säga svävande. Folkpartiet kräver därför ett tydligare ställningstagande för anskaffning av attackhelikoptrar i närtid - även begagnade och/eller inhyrda sådana är här värdefulla för att under perioden 2002-2004 kunna påbörja att utveckla taktik och samverkan.
Likaså önskar Folkpartiet påskynda tillskapandet av denna förbandsenhet genom att långsiktigt och fullt ut flytta helikopterverksamheten vid Malmen till Karlsborg, där rullbanor och kaserner ligger i varandras omedelbara närhet. Först då torde en ny förbandsidentitet med nödvändigt taktiskt- operativt nytänkande kunna blomma ut.
4 Försvarets personalförsörjning
Regeringens proposition hänvisar i stort sett alla personalförsörjningsfrågor till senare behandling med hänvisning till främst Pliktutredningens fortsatta arbete. Därmed saknas en av de viktigaste pusselbitarna i formandet av ett modernt försvar med ökad förmåga att delta i internationella insatser. I det följande redovisar vi Folkpartiets inriktning vad gäller försvarets personalförsörjning.
4.1 Uttag och utbildning av värnpliktiga
Folkpartiet liberalerna avvisar tanken på att pliktutbilda alla vapenföra unga män utan att det föreligger behov av dem i krigsorganisationen. Det kan i den meningen sägas vara en illusion att Sverige i dag har en allmän värnplikt - bara ungefär en fjärdedel av varje årskull ungdomar fullgör värnplikt.
Den som tvingas fullgöra sin värnplikt måste uppleva att det är rättvist. Brister rättvisan riskerar nämligen folkförankringen att minska. Upplevd orättvisa och meningslöshet skadar motivationen, men kanske viktigast av allt är att den enskilde har skäl att känna sig utnyttjad av staten.
Den värnpliktige måste även ges möjlighet att fylla en meningsfull funktion i Försvarsmakten i händelse av krig. Om detta inte infrias minskar såväl skattebetalarnas som den enskildes tilltro till grunderna för total- försvaret. Den grundläggande principen bör vara att visa respekt för den enskilde individens frihet och integritet. Staten bör använda tvångslag- stiftning med varsamhet.
Behovet av personal för att lösa det militära och civila försvarets uppgifter i krig ska styra inskrivning och utbildningstid. Internationella uppdrag i fredsbevarande syfte måste också allt mer vägas in vid pliktuttagning. Försvarsmakten har i sina bedömningar i kontrollstationen våren 1999 antagit en värnpliktsvolym om 16 350 man. Det finns i dag inga hållbara argument för att ytterligare räkna upp behovet till 18 000 värnpliktiga, vilket regeringen gör i propositionen. Regeringen konstaterar, märkligt nog, själv att "det råder en viss osäkerhet om vissa delar av Försvarsmaktens fortsatta utveckling som har betydelse för behovet av totalförsvarspliktiga". Regeringen har även - så sent som tre veckor innan den lade propositionen på riksdagens bord - tillsatt en utredning om den framtida personal- försörjningen. Trots erkända bristfälliga beslutsunderlag väljer alltså regeringen att nu lägga fram detta halvfärdiga förslag. Det menar vi är ogenomtänkt och olyckligt.
Det är för tidigt att nu uttala sig exakt om dimensioneringen av det fram- tida försvarets pliktutbildningsbehov, men med vårt förslag till utformning av försvarets organisation skulle färre tas ut till militär grundutbildning. En minskad värnpliktsuttagning bör vara ett grundantagande inför den fortsatta beredningen inför det kommande försvarsbeslutet 2000/2001. Det gäller följaktligen även behovet av officerare, reservofficerare, konstapel- eller avtalssoldater och civil personal. Hur utbildningsfrågorna hanteras bör ta sikte på kvalitet och internationellt samarbete.
Om utbildningen inom försvaret skulle ge bättre meritvärde och en skälig ersättning till den värnpliktige skulle det frivilliga inslaget i försvaret öka. Samtidigt är det ytterst angeläget - inte minst mot bakgrund av vetskapen att unga män med nazistiska åsikter sökt sig till försvaret - att förhindra att personer som är direkt olämpliga att utbilda i vapentjänst kan utnyttja en ökad grad av frivillighet i detta syfte. Folkpartiet förordar i Pliktutredningen att det danska konstapelsystemet bör undersökas och inspirera utformningen av det framtida svenska pliktsystemet. Det finns anledning att pröva i vilken utsträckning vissa uppgifter, som hittills bemannats av värnpliktiga, i framtiden bättre kan tillgodoses genom konstapel/kontraktsanställning av personal.
Regeringen förefaller i dag främst inriktad på att ytterligare korta utbildningstiderna. Det är olyckligt eftersom det finns större anledning att framför allt beakta behovet av ytterligare differentiering av utbildningen och då också i form av längre utbildningstider. Folkpartiet anser att kort- tidsutbildning av värnpliktiga bör minimeras av kvalitetsskäl. (Kort kompletteringsutbildning av totalförsvarspliktiga för uppgifter som ligger nära vederbörandes civila yrkeskompetens och -utbildning är däremot inte fel.) De tremånadersutbildningar som nu ges på försök ger inte de värnpliktiga tillräckliga kunskaper och färdigheter och bör avvecklas snarast. För att få till stånd ett smalare och vassare försvar vill det till att resurserna som avsätts till totalförsvaret inte smetas ut på detta sätt. Hittillsvarande grundutbildning gör att det finns ett mycket stort antal redan utbildade som inte längre kommer att ha någon plats i krigsorganisationen. Att i detta läge korttidspliktutbilda ytterligare personal är principiellt oacceptabelt och ett stort slöseri med skattebetalarnas pengar.
En satsning bör göras från Försvarsmakten med syfte att överföra outnyttjade välutbildade värnpliktiga till frivilligorganisationerna och/eller hemvärnet. Vi önskar att Pliktutredningen i sitt fortsatta arbete nu med förtur behandlar frågor gällande uppskovsregler och disciplinansvaret, liksom frågor rörande utbildningens meritvärde för såväl värnpliktiga som civil- pliktiga.
Pliktutredningen bör även se över vilken roll frivilligorganisationerna kan få för att i framtiden rekrytera fler frivilliga till Försvarsmakten. Frivillig- organisationerna engagerar hundratusentals människor och fyller en viktig funktion, dels genom sitt arbete, dels genom folkförankring. Kanske skulle frivilligorganisationer tillsammans med Pliktverket kunna möta alla artonåringar för att föra samtal om till exempel varför Sverige har ett militärt försvar, det säkerhetspolitiska läget m m för att på så sätt öka förståelse och intresse. Det är extra viktigt för att få fler kvinnor till försvaret. Också genom att försvaret minskas i omfattning får de frivilliga försvarsorganisationerna en förändrad och allt viktigare roll. Vi är beredda till fördjupade diskussioner om frivilligorganisationernas roll i framtiden.
I takt med att allt färre tas ut till plikttjänstgöring måste förhållandena bringas i allt bättre överensstämmelse med dem som gäller i det civila samhället. Försvarsmakten måste anta utmaningen att attrahera unga människor. Totalförsvarets uppdrag kan i framtiden komma att bli mer mångfasetterad då hoten tar sig nya uttryck. Då gäller det att ha fångat upp engagemang för demokrati, mänskliga fri- och rättigheter, internationalism och miljö.
Plikttjänstgöringen måste också i största möjliga utsträckning utformas så att den för den enskilde blir en tillgång också efter fullbordad utbildning. Merithandlingen, som utfärdas efter fullgjord plikt, ska vara så utformad att det civila samhället kan värdera handlingen vid ett anställningsförfarande, och då som en positiv handling. Det kan handla om att tydligare koppla utbildningen till kraven i det civila samhället; en del utbildningsmoment kan ge högskolepoäng, andra kan till exempel ge körkort.
4.2 Kvinnor och män i försvaret
Kvinnor kan i dag frivilligt fullgöra värnplikt utan att behöva binda sig för en fortsatt officerskarriär och kvinnor som mönstrat kan numera också ingå i utbildningsreserven. Det är bra, men det räcker inte. Vi anser att alla kvinnor och män ska mönstra. Pliktlagstiftningen bör utformas så att könsneutral pliktuttagning gäller för hela totalförsvaret.
Vårt förslag grundar sig bl.a. på en uppfattning att både kvinnor och män ska delta i försvaret av vår demokrati om den hotas av främmande makt eller terrorister. Vi måste nu likställa flickor med pojkar även inom Försvars- makten. Vi måste som ett litet land tillvarata all den kompetens som vi förfogar över och inte välja bort halva befolkningen innan vi ens har prövat dess duglighet. En könsneutral värnplikt skulle medföra ett breddat rekryteringsunderlag och därmed skulle möjligheten öka till en kvalitativ förbättring av försvaret. Fler kvinnor skulle också få ta del av den i många stycken utmärkta utbildning som försvaret ger.
Förslaget att göra män och kvinnor lika skyldiga att delta i försvaret av riket grundar sig även i en övertygelse om att staten ska vara neutral. Det borde vara en självklarhet att staten inte särbehandlar medborgare på grund av deras kön. Vi lever dessvärre inte i ett jämställt samhälle där män och kvinnor har likvärdiga möjligheter. Staten har därför en viktig uppgift att gå i bräschen för att bryta befintliga stereotypa könsroller. Staten bör agera för att kvinnor och män ska bemötas, bedömas och behandlas jämbördigt - även inom försvaret.
De kvinnor som frivilligt i dag hörsammar försvarets försök att rekrytera kvinnlig personal hamnar ibland i en svårbemästrad situation. De avviker från det normala - att vara man - och de har frivilligt valt att genomgå en värnpliktsutbildning. Försvaret måste bli bättre på flera sätt att bereda plats för kvinnor. Den inventering som försvaret gjort av förekomster av sexuella trakasserier inom Försvarsmakten visar på anmärkningsvärda miss- förhållanden. Det kan inte uteslutas att detta har sin grund i att det finns för få kvinnor inom försvaret.
Ett införande av en könsneutral värnplikt skulle bidra till en kompetens- höjning inom totalförsvaret och samtidigt bidra till en ökad jämställdhet. Det är också glädjande att värnplikstrådet, civilpliktsrådet och FM nu instämmer i vårt krav om könsneutral värnplikt.
4.3 Regeringen måste öppet redovisa effekterna av sina förslag
Nedläggandet av ett betydande antal krigsförband innebär att flera tio- tusentals värnpliktiga som utbildats de senaste åtta åren eller som befinner sig under grundutbildning innevarande budgetår blir övertaliga. Vill man undvika att t ex 22-åringar placeras i personalreserv kan man ta personalen ur bataljoner i utgående förband och överföra dem till bataljoner i andra förband och därmed minska grundutbildningen vid dessa de närmaste åren.
Sammantaget betyder indragningarna av krigsförband en temporär och mycket kraftig minskning av medelåldern i våra fältförband, men det hade naturligtvis både av hänsyn till den enskilde och av hänsyn till ekonomin varit bättre om denna neddragning gjorts tidigare, vilket Folkpartiet föreslagit. Ett minimikrav är att riksdagen får en redovisning av hur många värnpliktiga ur olika åldersklasser som nu blir "övertaliga".
Vad gäller yrkesofficerare blir neddragningarna relativt sett mindre än minskningen av krigsorganisationen. Det betyder en större officerstäthet, vilket bland annat motiveras med önskemålet att organisationen ska kunna utökas vid behov. Om materiel kan anskaffas går det att snabbt sätta upp nya krigsförband genom att ta ett antal officerare ur andra förband och förlänga tjänstgöringstiden för redan utbildade värnpliktiga.
4.4 Personalförsörjning - reservofficerare
Vi vill särskilt peka på behovet av redovisning av den framtida omfattningen och användningen av reservofficersinstrumentet. Detta instrument har mycket stora fördelar. Det ger försvaret tillgång till befälskompetens genom personer som i sin civila gärning dessutom har kompetenser som försvaret knappast annars skulle få tillgång till. Beträffande till exempel avancerade informationssystem - underhåll, drift, utveckling m m - finns inte tillräckligt av kompetens inom Försvarsmakten, varför möjligheten att hämta kompetens utifrån måste utvecklas. En ung IT-specialist lockas i dag inte av försvarets ekonomiska ersättningar utan snarare av en utvecklande tjänstgöring och allmän försvarsvilja.
För att erhålla de bästa specialisterna bör reservofficerssystemet reformeras, så att lämpliga personer tidigt kan knytas till Försvarsmakten med högskolestipendier och en sluttjänstställning som (motsvarande) överstelöjtnant eller överste. Exempel finns från Väg- och Vatten- byggnadskåren i Sverige och National Guard i USA. Detta blir relativt än viktigare när de avkortade krigsplaceringstiderna för värnpliktiga gör att krigsförbanden mindre än tidigare får del av den erfarenhet och yrkes- kompetens som de något äldre värnpliktiga kunde bidrag med.
Det kan i vissa avseenden ligga fördelar i att ha en kraftigt "föryngrad" värnpliktsuppsättning, men i andra avseenden är det sannolikt till nackdel för förbanden att till helt dominerande del bestå av mycket unga med relativt liten erfarenhet av yrkesarbete. Riksdagen bör få så pass utförliga redovisningar av hur många värnpliktiga och reservofficerare som "blir över" i den nya organisationen att det blir möjligt att bedöma behovet av nyutbildning i närtid och personalstruktur år för år under den närmaste tioårsperioden. Kostnaden för avveckling av övertalig personal bör redovisas så tidigt som möjligt.
4.5 Isbrytarpersonal
Förslaget att ersätta de cirka 100 sjöofficerare som tjänstgör ombord på isbrytarna med civil personal bör utredas ytterligare mot bakgrund av behov av sjögående marin personal i ett anpassningsläge. Personalförsörjningen inom försvaret är av avgörande betydelse för trovärdigheten i ett anpassningsförsvar. Tjänstgöringsplatser bör därför behållas för Försvarsmaktens personal inom t ex isbrytare och sjömätare. Kopplingen mellan handelsflottan och örlogsflottan bör utvecklas. Isbrytning är ett lämpligt område för detta. Statens sammanlagda rationaliseringsvinster på en ombemanning kan också ifrågasättas, varför vi önskar en fördjupad redovisning av frågan.
5 Försvarets organisation
5.1 Grundorganisation
Propositionens förslag till neddragning av Försvarsmaktens grund- organisation är i princip riktigt till sin omfattning. Därmed anpassas denna till en ny och minskad krigsorganisation. Vi anser emellertid att förslagen till förändringar av grundorganisationen i högre grad tycks ha anpassats till allmänpolitiska önskemål hos de två partier som står bakom uppgörelsen än till rimliga försvarspolitiska bedömningar. Liksom vid 96 års försvarsbeslut riskerar detta att leda till mindre effektiva och mer kostsamma lösningar på längre sikt. Flera av de förslag som nu redovisas visar på det uppenbart olyckliga i flera av de beslut som samma partier tog i 96 års försvarsbeslut. Partitaktisk hänsyn har här kostat försvaret och därmed skattebetalarna stora summor utan att vår försvarsförmåga förbättrats.
Vid åtskilliga tidigare försvarsbeslut har ovilja att anpassa såväl krigs- som grundorganisationen gjort att kostnaderna för driften kommit att inkräkta på satsningar inom materielområdet. Vidare inskränktes repövningar på ett sätt som allvarligt äventyrade förbandens krigsduglighet. 1970- och 80-talen kännetecknades av ökande obalanser inom försvaret. Många förband hade så stora brister ifråga om materiel och utbildning att de knappast hade kunnat fungera. Folkpartiet kritiserade från början av 70-talet denna inriktning av i första hand armén och förordade en mindre organisation med högre kvalitet ifråga om materiel och utbildning.
Också de förändringar som gjorts av grundorganisationen under senare år har kännetecknats av svagt kostnadsmedvetande. Försvaret är en till hundra procent statligt styrd verksamhet. Regering och riksdag borde vara angelägna om att på detta område vara förebild ifråga om rationellt användande av skattepengar. Staten ställer krav på att landsting och kommuner i sina verksamheter skall hushålla väl med skattemedel för att få ut mesta möjliga kvalitet i t ex skola och omsorg. Staten skulle sannolikt reagera om landsting och kommuner byggde nya sjukhus och skolor för att strax efter lägga ned dem.
1992 års försvarsbeslut innebar för arméns del en minskning från 18 till 16 brigader, vilket på sina håll förklarades vara "smärtgränsen". Det stod dock helt klart att ett vidmakthållande av dessa 16 brigader skulle förutsätta ökade framtida försvarsanslag, samtidigt som praktiskt taget alla andra länder påtagligt minskade sina satsningar på försvaret. Andra partier än moderaterna förordade i utredningsarbetet inför försvarsbeslutet ett lägre antal brigader, t ex 12. Inför 1996 års försvarsbeslut förslog ÖB en nedgång till 12 brigader, som dock av försvarsminister Thage Peterson ökades till 13. Redan efter några månader framgick också att 96 års försvarsbeslut var underfinansierat.
Det var inte svårt att redan 1992 göra prognosen att sannolikheten för en framtida neddragning till under 16 brigader var stor eller mycket stor. Trots detta innebar beslutet miljardinvesteringar i Halmstad, Eksjö, Sollefteå och Kristinehamn för att flytta samman förband. Detta var investeringar som relativt den tidigare lokaliseringen skulle vara lönsamma på sikt. Men bara under förutsättning att vi långsiktigt skulle ha kvar en krigsorganisation på 16 brigader. Det går nämligen inte att motivera för skattebetalare att satsa på nya lokaler samtidigt som behovet av lokaler förväntas minska. Propositionen innebär att brigaderna på de fyra nämnda orterna nu läggs ned.
1996 beslöt statsmakterna att lägga ned F 15 i Söderhamn och att behålla F 10 i Ängelholm. Efter beslutet ingångsattes ett mycket omfattande byggnads- arbete vid F 10. Samtliga övriga flottiljer hade i samband med att de fått Viggen försetts med nya verkstäder och nya hangarer, medan F 10 i princip hade kvar sina lokaler från andra världskriget. De kraftfulla investeringarna på F 10 vore motiverade om man var övertygad om att försvaret långsiktigt behövde sex flottiljer.
Men att bygga ut också en sjätte flottilj med högmoderna lokaler om antalet flottiljer strax därefter skulle minska till fem eller färre vore svårt att motivera. Investeringarna i Ängelholm, som knappast kan sägas ha redovisats fullt ut inför riksdagen före beslutet 1996, pågår för fullt när förslaget om nedläggning av F 10 kommer. I sak är det misshushållning med skattepengar, och det är alltså extra allvarligt att staten förfar på detta sätt inom en verksamhet den själv helt kan styra.
Propositionens förslag till ny grundorganisation utgår från vissa ställnings- taganden beträffande krigsorganisation, omsättningstider (s k förbands- omsättning). Värnpliktiga kommer att vara krigsplacerade i brigader bara ungefär hälften så länge som hittills, då man haft en förbandsomsättning på åtta år eller mer. Folkpartiet är kritiskt mot den valda lösningen, då satsningar på materiell förnyelse åter kommer kraftigt i kläm.
Förslaget till grundorganisation ska ses som ett "paket". Folkpartiet är självfallet medvetet om att den linje vi förordar ifråga om värnplikts- utnyttjande, där man utgår från principen att inte utbilda fler än som behövs för att rationellt omsätta personalen, innebär behov av färre årliga utbildningsplatser. Skulle statsmakterna godta denna senare inriktning krävs naturligtvis att såväl Försvarsmakten som den politiska nivån i detalj granskar hur en sådan utbildningsorganisation ska utformas på mest ändamålsenliga sätt.
Det är naturligtvis möjligt att diskutera avvägningar mellan två eller flera orter för en viss verksamhet. På samma sätt som väl i praktiskt taget alla frågor som avgörs i riksdagen har man att väga olika faktorer för och emot. Mycket ofta har riksdagen då att väga in både kortsiktiga och långsiktiga effekter, ekonomi, miljö, internationella förhållanden, rättssäkerhet, regionalpolitik, hänsyn till barn och mycket annat. Ifråga om militära förband finns faktorer som landsdelens strategiska läge, förbandets närhet till skjutfält, bullerförhållanden, behov av vinterutbildning, befälsläge, rekryteringskraft, samövningsmöjligheter, gjorda investeringar respektive kvarstående investeringsbehov, närrekrytering av värnpliktiga, värnplikts- resor, värnpliktssociala förhållanden, arbetsmarknadsläge, civilt alternativ- användningsvärde av mark och byggnader.
Vissa grundläggande principer borde behandlas innan man går in i den konkreta behandlingen förband för förband. På fyra punkter tycks det som om propositionen och den arbetsgrupp som förberett förslaget inte gjort principiella bedömningar innan man gått in i avvägningsprocessen. Det gäller
1. Samövningsbehov
2. Vinterutbildning
3. Rekryteringsförhållanden
4. Avvägningen mellan kortsiktiga och långsiktiga effekter
5.1.1 Samövningsbehov
Vad gäller möjligheterna till samövning innebär propositionen något av ett paradigmskifte. Under de senaste försvarsbeslutet har behovet av nära samövning "i garnison" understrukits allt tydligare. I t ex Finland eftersträvar man att redan under grundutbildningen ha sammanhållen utbildning för infanteri, artilleri, underhåll etc. Det är viktigt inte bara för de värnpliktiga att lära känna de olika funktioner som behöver samverka i det färdiga krigsförbandet.
Ännu viktigare är kanske att om officerare från olika truppslag finns nära varandra så skapas en förståelse för varandras problem och möjligheter. Infanterister och pansarfolk lär sig mer om vad som krävs för att artilleriet ska få bästa möjligheter att ge understöd. Man lär vilka enheter i brigaden som hämmas mest i en viss terrängtyp. Man kan tillsammans finna synergi- effekter genom att ett truppslag vidtar åtgärder som underlättar nästa steg för enheter ur ett annat truppslag.
Boden är den enda garnisonsort inom armén där man haft tillgång till nästan alla truppslag, genom att där funnits infanteri-pansar, artilleri, luftvärn, ingenjörstrupper, signaltrupper och arméflyg. Det enda som saknats har varit ett trängförband. Men redan att ha samverkan mellan infanteri- pansar och ett eller två andra truppslag har ansetts ha ett stort värde. Inför försvarsbeslutet 1996 fanns, utöver Boden, sådan samverkan "i garnison" på följande orter: Östersund (infanteri/artilleri), Sollefteå (infanteri/träng), Kristinehamn (infanteri/artilleri), Linköping (infanteri/artilleri/träng), Skövde (pansar/träng), Eksjö (infanteri/ingenjör), Visby (pansar/artilleri/luftvärn), Halmstad (infanteri/luftvärn), Hässleholm (pansar/artilleri). Det var en för- bättring mot läget några år tidigare, då sådan samverkan inte fanns i Kristine- hamn och Halmstad.
Lokal samverkan mellan truppslag saknades i Kiruna, Arvidsjaur, Umeå, Falun, Norrtälje, Kungsängen, Strängnäs, Södertälje, Enköping, Borås, Karlsborg, Revingehed och Ystad. Räknat i orter fanns 8 med samverkan över truppslagsgränser och 13 utan. Räknat i antal förband fanns 26 förband som på orten kunde samverka med minst ett ur annat truppslag. Det betydde att samverkansmöjligheter lokalt fanns för två tredjedelar av förbanden. Den uttalade strävan från såväl statsmakterna som Försvarsmakten var att denna utveckling i riktning mot mer av "garnisonvis" samordning mellan truppslag skulle fortsätta. Propositionen innebär principiellt en radikalt annorlunda inriktning.
Från att ha haft lokal samverkan för två tredjedelar av förbanden med inriktning att ytterligare höja andelen får vi ett läge då bara Skövde har förband ur mer än ett truppslag. För armén betyder propositionen att antalet orter med förband ur bara ett truppslag blir tio (Revingehed, Karlsborg, Halmstad, Eksjö, Kungsängen, Strängnäs, Visby, Kristinehamn, Enköping och Arvidsjaur). En mellanform kommer att utgöras av Boden där man får ett pansarförband och i övrigt "detachement" ur förband på andra orter ifråga om artilleri, luftvärn, ingenjörstupper, signaltrupper och helikopterförband. Östersund får ett "detachement" ur trängförbandet i Skövde.
Om den tidigare strävan mot att ge bättre samövning och ökad förståelse över truppslagsgränser genom samordning i garnison var riktig, innebär det naturligtvis en motsvarande förlust om denna samverkan nu dramatiskt minskar genom att den helt dominerande delen av arméns utbildning kommer att bedrivas på orter med bara ett truppslag. Tidigare var alltså bara vart tredje förband "solitär" och inriktningen var att ytterligare minska den andelen. Nu blir det man tidigare sökte undvika i stället regel. Det är som sagt ett paradigmskifte, och det är anmärkningsvärt att detta skifte inte föregås av en principiell redovisning. Hur mycket kommer samverkan inom armén att minska genom detta, och hur mycket sämre blir därmed på sikt kunskapsöverföringen mellan truppslagen?
Att ha kvar inriktningen med lokal samverkan i garnison skulle innebära färre förbandsorter, vilket kan vara en nackdel ur andra avseenden än sam- verkan. Ekonomiskt skulle dock ligga betydande fördelar i att ha samverkan i garnison. De stora investeringarna under senare år i Kristinehamn, Sollefteå, Halmstad och Eksjö motiverades just med att det långsiktigt blev billigare att ha mer än ett förband på samma område. Nu gjordes det sämsta tänkbara - att först investera för samverkan i garnison och sedan genom att i praktiken överge garnisonsprincipen inte dra nytta av dessa investeringar.
5.1.2 Vinterutbildning
När Sverige hade ett försvar med ett stort antal förband förutsattes, åtminstone underförstått, att inte allt skulle behöva kunna användas i alla delar av landet. Norrlandsbrigaderna fick speciell inriktning mot operationer vintertid och i vägfattig terräng. Pansarbrigaderna, länge utan tillgång till resurser för längre förflyttningar, avsågs i första hand för slättområden i landets södra och mellersta delar. Och för mer täckt terräng i samma delar av landet fanns infanteribrigaderna. Man kunde nästan tala om tre parallella försvarsmakter, inriktade på varsin del av landet.
Grundprincipen bör dock vara att alla förband så långt möjligt ska vara allsidigt användbara och kunna användas var som helst av landet. Detta önskemål blir självfallet mer accentuerat i ett läge med färre krigsförband. Sverige har inte råd att hålla sig med förband som bara är användbara i delar av landet. Den krigsavhållande effekten blir självfallet mindre om en angripare kan räkna med att bara delar av försvaret är tillgängliga vid en operation riktad mot en viss del av Sverige.
Ska förband var trovärdiga för insats i hela landet krävs att de kan operera i olika slags terräng, under både sommar- och vinterförhållanden. Det måste betecknas som olyckligt om Sverige har förband utan säkerställd förmåga att verka också under snöförhållanden och kyla. Med en minskad försvarsmakt borde utrymmet för att delar av den saknar säkerställd utbildning under vinterförhållanden vara mindre än tidigare.
Frågan har intresse också för internationella insatser, där Sverige - till- sammans med länder som Kanada, Norge och Finland - borde tillhöra dem som hade lättast att bidra med enheter där det krävs kunskap och erfarenhet av insatser under snöförhållanden. Propositionens förslag innebär dock att andelen förband med säkerställd vinterutbildning går ned, medan kravet borde vara det motsatta i en numerärt mindre försvarsmakt. Här finns dock skillnader mellan försvarsgrenarna.
Tidigare hade också marinen, genom KA 5 i Härnösand, ett förband med rejäl erfarenhet av utbildning under snöförhållanden, men denna del är numera borta. För flygvapnet sker en relativ förbättring. Med två JAS- flottiljer i Norrland och två i landets södra del får hälften av basbataljonerna utbildade för betjäning av JAS-förband en säkerställd vinterförmåga. Det är mer än tidigare, då flertalet flottiljer låg söder om Dalälven.
Vad gäller arméns sex framtida brigader kommer enligt förslaget bara två att utbildas i säkerställd vintermiljö, sedan brigadutbildningen i Umeå, Sollefteå, Falun, Gävle och Kristinehamn upphört. Detta innebär en lägre andel utbildade under snöförhållanden än tidigare, samtidigt som starka skäl talar för att med en mindre organisation borde större delen eller helst hela ha säkerställd förmåga också för operationer i snö och kyla.
Skillnaden blir mycket påtaglig mot Norge, där sedan årtionden samtliga värnpliktiga i fältförband tränats i den stående "Brigad Nord" norr om Narvik. I Finland läggs mycket stor vikt vid utbildning under vinterför- hållanden, väl självklart i ett land vars existens som fri nation förmodligen räddades av att man vintern 1939-40 genom legendarisk förmåga till vinter- krigföring kunde åstadkomma stora förluster för de numerärt mångdubbelt större förbanden från det anfallande Sovjetunionen.
I propositionen föreslås att "detachement" för artilleri-, luftvärns-, ingenjörs-, signal- och helikopterförband kommer att finnas i Boden och för trängförband i Östersund. Hur dessa detachement ska användas framgår inte. Kommer vissa värnpliktiga att finnas vid dem under hela eller större delen av sin utbildning eller kommer merparten av specialtruppslagens värnpliktiga att tidvis övas vid dessa detachement?
Det rimliga är att alla enheter i en brigad är samövade under vinter- förhållanden. De två brigader vars anfallsbataljoner utbildas i Boden och Östersund har självfallet behov av samma vinterutbildning för i brigaderna ingående enheter ur specialtruppslagen. Om även specialtruppslagens övriga förband under delar av utbildningen ges tillfälle att övas i Boden/Östersund bör förutsättningen vara att också de mekaniserade delarna av de fyra brigaderna i Götaland, Mälardalen och på Gotland finns på plats för utbildning och samövning i vintermiljö.
5.1.3 Rekryteringsförhållanden - Saknas kompetens i norr?
Försvaret är till hundra procent en statligt styrd och statligt finansierad verksamhet. De uttalanden som staten gör om verksamheter inom försvaret bör därför grundas på bedömningar och principer som har generell giltighet. Härvidlag finns det anledning att uppmärksamma hur propositionen och den bakomliggande arbetsgruppen ur Försvarsdepartementet och Försvarsmakten bedömt skogslänen och då särskilt Norrland. Ifråga om brigaderna i Boden och Östersund liksom flottiljerna i Luleå och Östersund åberopas behovet av förband lokaliserade i övre och nedre Norrland. Dessa förband bedöms alltså inte kunna ersättas av förband i landets mellersta och södra delar.
I samtliga fall där alternativa lokaliseringar ställts mot varandra, som när det gäller placering av "huvudplattformar" för olika truppslag, har arbets- gruppen och propositionen avdömt varje sådan lokalisering till nackdel för Norrland. Lite olika argument finns med, men frapperande är att i samtliga fall har orten i norr, oftast Boden, förlorat. Från arbetsgruppen finns därvid ett påstående alltid med, nämligen att det är lättare att försörja verksamheter med personal i södra och mellersta delarna av landet.
Boden sägs ge goda möjligheter till garnisonssamordning. Men ifråga om artilleri sägs att det "blir svårigheter att långsiktigt personalförsörja en huvudplattform i Boden". Ifråga om luftvärnet sägs att en lokalisering i Boden skulle "ge allvarliga kompetensförluster i det korta perspektivet men även långsiktigt innebära svårigheter att personalförsörja". På samma sätt med signalutbildning, där det sägs att "möjligheterna att rekrytering och personalförsörjning är bättre i Enköping än i Boden". Likaså för ingenjörs- trupperna ("förbindelseförband") där det sägs att till Bodens nackdel talar "möjligheterna till långsiktig personalförsörjning".
Arbetsgruppen menar att en av de tre officershögskolorna bör läggas ned, och den föreslår indragning i Östersund trots de goda samordningsvinster som kan uppnås genom andra enheter i garnisonen där, bl a arméns tekniska skola (ATS). Arbetsgruppen hävdar att "det är svårare att personalförsörja militärhögskolan i Östersund än de i Halmstad och Karlberg". Det kan i varje enskilt fall finnas skäl för bedömningar av olika slag, men genom att argumentet att orter i Norrland inte duger om man vill rekrytera och behålla kvalificerad personal används så konsekvent och genomgående kan intrycket bara bli ett. Staten anser, på ett område där den själv helt kan styra, att norr om Dalälven går det inte att rekrytera och behålla kvalificerad personal.
Men om detta gäller inom försvaret, gäller då inte detsamma för civila statliga verksamheter, företag och alla andra verksamheter som är i behov av kvalificerad arbetskraft? Om man lägger ned försvarsverksamhet i Norrland med motivering att det inte går att få god personal, vilken logik ligger då i att som "kompensation" omlokalisera annan statlig verksamhet till just orter som mer eller mindre dömts ut som olämpliga om man behöver kvalificerad arbetskraft? Är de verksamheter som kommer i stället mindre viktiga så att det inte gör så mycket att de måste hålla tillgodo med mindre kvalificerad arbetskraft?
Det är inte givet att ståndpunkten i sig är riktig. Tvärtom finns många vittnesbörd om att försvaret haft extra stora svårigheter att, särskilt i högkonjunkturer, kunna behålla kvalificerad personal särskilt i närheten av Stockholm. Lärare och tekniker vid signalutbildningen i Enköping har ofta fått mycket attraktiva erbjudanden att gå över till elektronikföretag, t ex i det ganska närbelägna Kista. Flygflottiljen i Uppsala förlorar tekniker till flygbolag på Arlanda. Marinen har svårare att behålla kvalificerad personal i Berga/Muskö än i Karlskrona. Det stora utbudet av arbeten i Stockholm med omnejd lockar, och den som redan bor i regionen behöver inte flytta för att övergå till civil verksamhet.
Det tveksamma är att staten på sätt som nu sker på försvarsområdet så tydligt och starkt proklamerar att den inte tror att verksamheter i Norrland kan försörjas med kvalificerad personal. Om staten och andra arbetsgivare har den inställningen torde utflyttningen från Norrland och skogslänen snarast tillta. Även om det skulle ligga en del i att det är svårare att personal- rekrytera i Norrland så är det inte givet att slutsatsen bör vara att ingen enda "huvudplattform" förläggs där. Man kan tvärtom hävda att åtminstone någon sådan borde finnas i Norrland, just för söka öka benägenheten hos unga i Norrland att söka en yrkeskarriär i försvaret. Notera att Umeå universitets tillkomst motiverades just med det skulle stimulera fler i Norrland att börja akademiska studier och att företag och andra arbetsgivare därigenom skulle få lättare att rekrytera kvalificerad arbetskraft i landets norra delar.
Vi noterar att regeringen i propositionen avstår från att ta ställning till om militärhögskolan i Östersund ska läggas ned eller inte. Enligt vår mening kan man i den frågan faktiskt vända på argumenten. Visar det sig att försvaret har svårare att rekrytera personal i Norrland finns det extra starka skäl att ha en militärhögskola där just i syfte att långsiktigt stimulera fler norrlänningar att söka anställning inom försvaret.
En studie bör göras kring försvarets rekryteringskraft i Norrland och övriga skogslän. Är det så att försvaret har en lägre andel anställda födda och uppvuxna i skogslänen än den andel dessa län har av landets befolkning? Det är inte alls säkert att så är fallet. Och vad talar för att kvaliteten och kompetensen genomsnittligt skulle vara lägre i den del av försvarets personal som härstammar från Norrland och skogslänen?
5.1.4 Försvaret skall organiseras utifrån långsiktiga bedömningar
Vi har tidigare berört den kortsiktighet som visade sig ifråga om en rad gjorda byggnadsinvesteringar inom försvaret. Det är viktigt att vid beslut om framtida struktur för försvaret ha ett mer långsiktigt perspektiv. Men ofta tycks det som om näraliggande och mer kortsiktiga argument tar över hänsynen till vad som på längre sikt vore bästa lösning.
Ett sådant exempel kan vara luftvärnet. Med en "huvudplattform" för luftvärnet kan det finns extra skäl att ha denna förlagd inom eller nära Stockholm. Scenariot med en snabbt insats genom luften i syfte att åstad- komma stor skada och handlingsförlamning i Sverige har - som i andra länder - särskild relevans ifråga om politiska och militära ledningsorgan, centrala media, centrala trafikpunkter etc. Den extra beredskap som ligger i att ha ett luftvärnsförband är troligen allra värdefullast i eller nära huvud- staden. Det är ett argument med långsiktig inriktning.
Just långsiktiga bedömningar bör tillmätas särskild tyngd om man vidtar organisationsförändringar som kan väntas gälla under många år framöver. Operativa och beredskapsmässiga skäl talar sannolikt till fördel för att ha kvar luftvärnsutbildningen i Norrtälje. Arbetsgruppen redovisar två argument för Halmstad av mer kortsiktig karaktär. Det sägs att det skulle ta tid att bygga upp kunskap i Norrtälje för att hantera robotsystem 77/97 (Hawk). Det är ett argument som kan ha giltighet ett fåtal år, men långsiktigt har rimligen beredskapen i huvudstadsområdet större vikt.
Ett annat skäl som anförs för Halmstad är att personal vid luftvärns- regementet bara för några år sedan flyttade från Göteborg till Halmstad. Detta att enskilda försvarsanställda kan råka ut för två eller flera ned- läggningar efter varandra är i sig tråkigt, men det är likväl ett problem i närtid. Det kan i sig motivera extra personalpolitiska insatser, men den långsiktiga inriktningen av försvarets organisation bör i princip utgå mer från långsiktiga än kortsiktiga bedömningar.
5.1.5 Dålig utvärdering ger sämre beslutsunderlag
En fastslagen grundprincip är att regeringen i sina förslag till riksdagen ska redovisa samtliga effekter av föreslagna utgiftsförslag, nya lagar eller beslut av annat slag. Inte bara direkta utan även indirekta effekter ska redovisas. Strävan bör alltså vara att riksdagen i sitt beslut ska kunna väga in så många faktorer som möjligt. Kortsiktiga effekter är nog oftast lättast att överblicka, medan långsiktiga verkningar kan vara svårare att bedöma. Historien har massor av exempel på politiska beslut där negativa miljöeffekter inte beaktats vid beslutstillfället.
På områden med snabb teknisk utveckling och med stora förändringar i omvärlden - något som är påtagligt inte minst på försvarsområdet - kan de bedömningar som funnits vid beslutstillfället ganska snart visa sig behöva justeras. Men även om teknik kan vara svår att bedöma finns kanske ännu större svårigheter i att bedöma effekter på människors beteenden, socialt och ekonomiskt, av ny lagstiftning och ändrade förhållanden. Utbildnings- politiken, socialpolitiken och skattepolitiken erbjuder många exempel på att utfallet blev ett annat än det som förespeglades vid beslutstillfället.
Det kan finnas genuina osäkerheter, men då bör förekomsten av sådana redovisas vid beslutstillfället samtidigt som riksdagen anger hur man i framtiden bör beakta förändringar i omvärld, teknisk utveckling eller mänskliga beteenden. Men ganska ofta blir beslutsunderlaget bristfälligt därför att olika särintressen påverkat underlaget och därvid mer eller mindre medvetet dolt vissa risker eller problemområden. En regering vill kanske inte visa att det den utmålar som ett viktigt reformförslag innehåller betydande osäkerheter. Generellt kan sägas att riksdag och regering varit dåliga på att följa upp fattade beslut. Ju mindre intresse för att utvärdera tidigare beslut, desto sämre grund har man också inför kommande ställningstaganden.
En mänsklig brist på fantasi gör förmodligen också att departement, myndigheter och utredningar kan ha svårt att ta till sig en del av de varningar och problembeskrivningar som från olika håll förts fram redan på ett tidigt stadium. Det finns många exempel där beslut som i efterhand visar sig inte fungera hade kunnat undvikas om man varit mer lyhörd under bered- ningsprocessen. Försvarsområdet har extra risker i dessa avseenden. Inom sjukvård och skola finns patienter och deras anhöriga respektive elever och deras föräldrar som kan reagera på felfunktioner, medan försvaret i Sverige ju inte prövats i full skala sedan 1814.
Mycket inom försvaret är hemligstämplat, samtidigt som den militära verksamheten är starkt centralstyrd. I efterhand framstår det som uppenbart att militärledningen under 80-talet undanhöll de politiska nivåerna information om vidden av olika brister i mobiliseringsförråd och utrustning. Hade riksdagen informerats om att en mycket stor del av försvarets förband inte skulle vara användbara i krig hade det sannolikt långt tidigare tvingat fram beslut om en omstrukturering av det slag folkpartiet i nära 20 år var ensamt om att förorda.
Riksdagens revisorer har (rapport 1998/99:4) pekat på brister i regeringens redovisning till riksdagen rörande försvaret: "Trots att det är riksdagen som beslutar om försvarets inriktning informerade inte regeringen riksdagen om Försvarsmaktens bedömning om att landet inte kunde försvaras vid ett större angrepp."
I rapporten konstaterades att både ledamöter och tjänstemän i försvars- utskottet och tjänstemän i Försvarsdepartementet anser att statsmakterna befinner sig i informationsunderläge gentemot Försvarsmakten. Revisorerna noterade att budgetpropositionerna för de senaste åren inte innehållit redovisningar om hur försvaret utvecklats under en längre tidsperiod. Revisorerna menar att det behövs en "begriplig redovisning" till riksdagen.
Revisorernas genomgång av det beslutsunderlag som Försvarsmakten skickat till regeringen inför arbetet med propositioner och skrivelser visar att Försvarsmakten i stora delar använder sig av en terminologi som är svår för utomstående att förstå. De visar också att "regeringen är otydlig i sina redovisningar av försvarsfrågorna till riksdagen. Redogörelser i propositioner och skrivelser är i vissa fall så översiktliga och vagt formulerade att leda- möterna i försvarsutskottet har svårt att kontrollera riktigheten i proposi- tionerna".
"Enligt revisorernas mening bör regeringens propositioner och skrivelser kunna läsas och förstås inte bara av riksdagens ledamöter utan också av en intresserad allmänhet. Försvarsfrågorna får inte göras så komplicerade att de endast kan förstås av fåtalet fackmän. Revisorerna föreslår att regeringen utformar propositioner och skrivelser på sådant sätt att texterna blir lättare att förstå."
5.1.6 Försvarspolitiken skall vara tillgänglig för alla
Enligt Folkpartiet liberalerna är det nödvändigt att statsmakterna ifråga om försvaret - en av statens allra största egna verksamheter ifråga om drift och investeringar - visar så stor öppenhet som möjligt mot medborgarna. I en demokrati är det viktigt att all information som är möjlig att redovisa verkligen görs tillgänglig för debatten. I kommuner och landsting finns en oroande tendens att viktig information undanhålls allmänheten, t ex när verksamheter göms i kommunala bolag. Staten bör föregå med gott exempel genom att i sin egen verksamhet ha så stor "genomskinlighet" som möjligt. Fakta ska göras tillgängliga. Redovisningar ska vara begripliga.
Vi vill här ta upp två aspekter på detta område: För det första att alla viktiga konsekvenser redovisas och för det andra att inte fler uppgifter än nödvändigt hemligstämplas.
Riksdagen bör få samtliga effekter av regeringsförslag redovisade före beslut. På senare tid har sagts att efter nedläggningen av flygflottiljen i Söderhamn har en rad statliga verksamheter förlagts till orten och att detta skapat ett ganska stort antal arbeten. Men denna satsning och kostnaderna för den borde ha redovisats för riksdagen före beslutet. Om man fullt ut redovisat dessa kostnader i Söderhamn plus de verkliga kostnaderna, uppåt en halv miljard, för att modernisera F 10 i Ängelholm är det mycket möjligt att beslutet 1996 i stället blivit att behålla F 15. Och även om den flottiljen lagts ned i nästa omgång hade åtminstone de stora investeringarna i Ängel- holm undvikits.
Om regeringen avser att en del av de orter som nu föreslås förlora sina militära förband ska "kompenseras" genom satsningar av olika slag så bör dessa belopp redovisas för riksdagen samtidigt med förslag om indragningar av förband. Riksdagen måste vid beslutstillfället kunna bedöma samtliga effekter, men det blir inte möjligt om vissa kostnader redovisas först efter det beslutet redan är fattat.
Vi godtar inte argumentet att en del av dessa satsningar betalas genom "ordinarie" pengar för t ex regionalpolitik. För i detta senare fall betyder det i så fall att varje krona som går till orter för att "kompensera" för indragna förband ju tas från andra orter i behov av regionalpolitiska satsningar. Bara om man hävdar att anslagen till regionalpolitik är för stora kan man mena att det inte ger negativa effekter på andra håll om en stor del av anslagen används för att kompensera ett antal orter som förlorar militära förband.
5.1.7 Inte fler hemligstämplade uppgifter än nödvändigt
Vi menar också att riksdagen, helst innan den beslutar om ny organisation, bör få en redovisning av tidtabell och bedömda kostnader för avyttring av mark och byggnader liksom för utförsäljning eller skrotning av överbliven materiel. Av tradition har mycket inom försvaret varit hemligstämplat. I Sverige redovisades länge inte antalet flygplan, stridsvagnar, luftvärnspjäser etc, medan samtliga marinens fartyg alltid varit offentligt redovisade (därtill i många fall högtidligt döpta).
Samtidigt som offentliga redovisningar till riksdagen och därmed också till allmänheten hemlighöll antalet enheter av viktig materiel fanns inter- nationellt en större kunskap om detta genom att också Sverige redovisades i den årliga "Military Balance" från The International Institute for Strategic Studies i London. Visst inser alla att det finns uppgifter - typ radar- frekvenser, operationsplaner och individuella krigsplaceringar - som bör vara sekretessbelagda i ett lands försvar. Men ett alltför vidsträckt hemlig- hållande av kvantitativa uppgifter gör att riksdag och allmänhet får orimligt små möjligheter att bedöma landets försvar.
I Folkpartiet fick vi påtaglig erfarenhet av hur en offentlig debatt om försvarets problem försvåras av hemligstämplande. Som en av moti- veringarna för en minskning av arméns krigsorganisation anförde Folkpartiet under 80-talet att många krigsförband inte bara led av omodern materiel utan att också mycket av det som skulle finnas i mobiliseringsförråden saknades. Den senare uppgiften bestreds med emfas från arméledningen, men i efterhand har framgått att bristerna var mycket stora. Det är alltså ett exempel där hemligstämpeln kom att användas som ett led i myndigheternas försök att försvåra en strukturdebatt rörande svenskt försvar.
Sverige har internationellt verkat för en ökad öppenhet i redovisningar av militära resurser, som led i "förtroendeskapande åtgärder". Men också mot den egna befolkningen finns ett behov av så långt möjligt öppen redovisning. Den av Försvarsmakten utgivna "Fakta om totalförsvaret" har under senare år givit en mer öppen redovisning än tidigare av materiel, i princip de uppgifter för Sverige som i årtionden redan funnits i öppna internationella redovisningar. Det är en brist att försvarspropositionen inte ger redovisningar mer än för några få materielslag.
I debatten förekommer att pensionerade generaler i debattartiklar skriver att Sverige i framtiden endast kommer att ha ett artilleri med 48 eldrör mot tusen i Finland. I "Fakta om totalförsvaret" redovisades 1998 att Sverige har cirka 300 15,5 cm haubits (F och 77A+B, bandkanon) och cirka 240 l0,5 cm haubits. Kommer ett betydande antal pjäser, hjulfordon, pansarbandvagnar och granatkastare att utgå ur organisationen bör detta anges för riksdagen. Den materiel som behålls för att kunna användas vid "återtagning" bör också anges. Annars får vi en gråzon av uppgifter som används av vissa försvarsdebattörer men där riksdagsledamöter och andra inte vet vad som är sant eller inte.
5.2 Gotland
Mot bakgrund av den säkerhetspolitiska vikt för Sverige som Östersjö- området och de baltiska staternas stabila utveckling utgör, bör Gotlands roll som militäroperativ plattform säkerställas på ett tydligare sätt än vad propositionen anger. Det handlar särskilt om att snabbt kunna säkerställa såväl erforderlig luftoperativ förmåga som effektgivande marin närvaro - också tillsammans med andra länder i t ex ett större europeiskt stabiliserande sammanhang - vid hotande utvecklingar. I det senare fallet bör särskilt handlingsfrihet finnas för att kunna basera fartygsenheter i Fårösundsbassängen.
5.3 Helikopterbasering på Säve
Redan inför försvarsbeslutet 1996 ställde sig Folkpartiet tveksamt till att koncentrera de marina helikopterdivisionerna till endast två orter och för- ordade fortsatt helikopterverksamhet också på Säve. Samhällets räddningsresurser i form av helikoptrar måste kunna användas under maximal flexibilitet och samutnyttjande.
Med tanke på Västkustens och Göteborgs stora betydelse för sjöväga transporter såväl i fredstid som i krigstid vill vi redan nu uttala den såväl militära som sjöräddningsmässiga betydelse som fortsatt helikopterbasering på Säve kommer att ha även efter år 2003.
5.4 KA-batterier - redovisningsprinciper
Med anledning av att propositionen föreslår en avveckling av de fasta kustartilleriförbanden vill Folkpartiet här ifrågasätta metoden utan att motsätta sig bedömningen i sak.
Ett fast modernt KA-batteri med ca 30 år i återstående livslängd kan i dag taxeras till cirka 500 miljoner kronor i kapitalvärde och än mer i nyanskaffningsvärde. Vid en total nedläggning av ett sådant batteri måste marken enligt naturskyddslagen återställas av Försvarsmakten, vilket kan handla om cirka 20 miljoner kronor. Om man däremot låter KA-batteriet vara kvar i låg materielberedskap - d v s anläggningen är kvar men endast avfuktningsaggregaten är i drift - är kostnaden enligt uppskattningar endast cirka 100 000 kronor per år, dvs. det dröjer med detta sätt att räkna cirka 200 år innan en total nedläggning tjänas in.
En försvarspolitisk bedömning som tar ovanstående resonemang som utgångspunkt torde därmed tämligen omgående komma fram till att det handlar om ytterst lite pengar för att erhålla en stor handlingsfrihet - t ex inom ramen för den förmåga till anpassning som försvaret enligt propositionen ändå ska inriktas mot. Fasta KA-förband kan ju väl användas för graderade insatser även vid incidenter och andra krissituationer på Östersjön som ej går att tänka bort i ett längre tidsperspektiv.
Försvarsmakten har dock inte haft möjligheten att förorda ett val utifrån ett resonemang enligt ovan, då Finansdepartementet via Fortifikationsverket kräver Försvarsmakten på en internhyra för dessa markområden i form av en hög räntesats på ett fritt uppskattat kapitalvärde, dvs. man utgår här ifrån att ett KA-batteri ska taxeras som sommarstugor med sjötomt i Stockholms skärgård. Folkpartiet vill därför att dessa principer och problemområden - att Finansdepartementet "bakvägen" dränerar den av riksdagen fastställda försvarsbudgeten - blir föremål för en särskild granskning. Det skulle t ex kunna ske genom Riksdagens revisorer.
5.5 Ledningsorganisation
Inför försvarsbeslutet 1996 redovisade Folkpartiet liberalerna i sin parti- motion en annan syn än regeringen ifråga om den regionala ledningen inom Försvarsmakten och därmed också ifråga om samarbetet mellan denna och de civila delarna av totalförsvaret. Vi motsatte oss att vissa län berövades sina försvarsområdesstaber. När län slås samman bör försvaret göra motsvarande minskning av antalet försvarsområden, eftersom principen bör vara att län och försvarsområde sammanfaller. Vi föreslog också att antalet militärområden skulle minska från tre till två genom sammanläggning av södra och mellersta militärområdena.
Vi vill vidhålla dessa förslag, medan regeringen nu helt vill slopa såväl försvarsområden som militärområden och införa en ny nivå kallad "militärdistrikt". Vi menar att länen i allmänhet är väl sammanhållna enheter. Där finns från statens sida länsstyrelserna som utgör den statliga samordnade nivån under riksnivån. Visserligen finns för olika statliga verksamheter andra verksamhetsindelningar, men gränserna för dessa områden går på kors och tvärs på ett sätt som snarast försvårar än ökar möjligheterna till samordning mellan olika verksamheter. Vi menar att Försvarsmakten bör ha organ som kan ta emot och ge information, planera olika beredskapsaktiviteter och vid behov kunna leda insatser inom respektive län i samverkan med civila instanser.
Regeringen föreslår att de tre civilområdena försvinner, och därmed blir länen relativt sätt ännu viktigare eftersom länsstyrelser måste kunna samarbeta utan det stöd av civilbefälhavaren som tidigare funnits. Vi ser det som att länsnivån snarast stärks inom totalförsvarets civila delar, och då bör Försvarsmakten också ha organ som verkar på länsnivån. Inte bara länsstyrelserna, med sina planerings- och samordningsuppgifter på flera samhällsområden, finns på länsnivå. Där finns genom landstinget också ett politiskt direktvalt organ, med ansvar för främst hälso- och sjukvården som är av ytterst stor betydelse både i krig och vid påfrestningar på samhället i fred.
I flertalet län kan man tala om en identitet i meningen att människor känner samhörighet, och många ideella organisationer, inklusive de politiska partierna och ekonomiska intresseorganisationer, finns företrädda på länsnivå. Om Försvarsmakten inte finns företrädd på länsnivå försvåras samverkan i hög grad. Regeringens förslag tycks utgå från tanken att nästan all samverkan, utom den på riksnivå, numera finns på kommunal nivå. Visst har kommunerna mycket viktiga uppgifter inom totalförsvaret, och vi menar att Försvarsmakten bör har organ som liksom de hittillsvarande försvars- områdesstaberna kan samverka med såväl statliga länsorgan som landsting och kommuner.
Samtidigt instämmer vi i tanken att man bör hålla nere antalet organisationsenheter inom Försvarsmakten. En och samma enhet bör därför kunna ha olika uppgifter, och var och en skräddarsys då efter sina uppgifter. Finns en brigad i Revingehed bör på samma plats också finnas ett organ för militär territoriell ledning i Skåne och samverkan med alla civila intressenter i det länet. Gentemot omgivningen finns därför en försvarsenhet i Revinge- hed, med olika uppgifter. Om det sedan inom denna enhet finns en chef för brigaden och en annan för samordningsuppgifterna och vem av dem som har högst rang spelar mindre roll och kan variera. I befolkningsmässigt små län och med en stor militär verksamhet, som den i Jämtland, blir läget naturligt- vis annorlunda än i det befolkningsmässigt större Västerbotten där man har Totalförsvarets skyddsskola som den enhet som tillika skulle stå för total- försvarssamverkan.
I Östergötland skulle försvarets befattningshavare för samverkan med det civila samhället finnas vid helikopterflottiljen på Malmen. Vi menar att man, oberoende av försvarsgren, kan skapa en organisation där den försvarsenhet som finns inom länet inom sig ska kunna rymma den kompetens som krävs för samverkan med det civila samhället och för kontakter med frivillig- organisationerna. I en del län kan man därtill, precis som idag, av geo- grafiska skäl ha frivilligavdelningar också på ytterligare någon ort, men dessa bör då vara underställda den större enheten.
Återstår då att lösa frågan i de sju län som enligt regeringens förslag inte kommer att rymma ett militärt förband eller en militär skola. Det gäller Kalmar och Kronobergs län samt de likaledes sammanhängande Väster- norrlands, Gävleborgs, Dalarnas, Västmanlands och Örebro län. I dessa län finns alltså (möjligen undantaget Örebro län där det finns en större redovisningsenhet) ingen annan försvarsverksamhet att hänga upp sam- verkansfunktionen på. Man bör inte ha större militära lednings- och samordningsorgan än uppgifter i respektive län verkligen kräver. I samtliga dessa sju län finns i regeringens förslag "militärdistriktsenheter" för upp- gifter rörande hemvärn, frivilligorganisationer och samverkan med kommuner. Vi menar att man i dessa län bör ha vad som motsvarar de hittillsvarande försvarsområdesstaberna men med så liten bemanning som möjligt, medan funktionen i övriga län alltså bör ligga på den försvarsenhet som redan finns. På papperet blir det med denna lösning totalt sett färre organsationsenheter än i regeringens förslag, men flera enheter kommer alltså att ha mer mångskiftande verksamhet.
Vad gäller militärområdena har grundtanken hittills varit att ledningen av operationer ska ledas av dessa medan högkvarteret har mer övergripande uppgifter, i krig i nära samarbete med landets högsta politiska ledning. Det är viktigt att den centrala nivån inte belastas med operativa och taktiska beslut utan att dessa kan fattas av självständiga chefer på nivån under. En viktig uppgift för den centrala ledningen i krig är att kunna byta ut underlydande chefer som inte visar sig hålla måttet.
Vi bejakar besparingar på milonivån på två sätt, bl.a. genom att milo- stabernas krigsorganisation, liksom högkvarterets, bantas rejält. Svenska ledningsorgan har av tradition varit stora, vilket i sig innebär risker för trögheter och missförstånd inom staberna. Inte minst genom tillkomsten av datastöd i beslutsfattande och för överblick över tillgängliga förband och deras personella och materiella status bör det vara möjligt att kraftigt minska antalet stabsmedlemmar. Det gäller främst i krigsorganisationen men sannolikt också i milostabernas bemanning i fredstid.
Som ovan nämns anser vi också att man bör kunna minska antalet militärområden från tre till två. Inte minst för att slippa en operativ gräns tvärs över Östersjön är det önskvärt att slå samman södra och mellersta militärområdena. Vi skulle därmed få en ledning som påminner om den norska, där man sedan länge haft en "overstkommenderende" i Sydnorge respektive Nordnorge.
Däremot finner vi det tveksamt att som regeringen föreslår gå ned till endast en operativ ledningsfunktion, kallad "operativ insatsledning", under högkvarteret. Att ha minst två ledningsorgan ger en ökad säkerhet om endera av dem slås ut eller av andra skäl kraftigt störs i sin verksamhet. Vid komplexa förlopp i kanske flera delar av landet är det tveksamt att enbart ha ett operativt ledningsorgan. Den "operativa insatsledning" (OPIL) regeringen förordar, på förslag från ÖB, ska enligt förslaget utgöras av en operations- ledning och tre taktiska kommandon (för armé, marin och flygvapen).
Kompetens hämtas inledningsvis från följande enheter som samtidigt försvinner: Nuvarande tre milon, fördelningsstaber, marinkommandon, flyg- kommandon samt armé-, marin- och flygvapencentra. Det kan noteras att dessa senare centra upprättades så sent som 1 juli 1998, och att det rimligen därför är för tidigt att dra slutsatser av hur de tre generalinspektörer som ersatt tidigare försvarsgrenschefer fungerat. Dessa tre centra placerades i Enköping (armén), Berga (marinen) och Uppsala (flygvapnet). Försvars- grenscheferna ingick några år före denna omorganisation i högkvarteret efter att dessförinnan ha varit egna myndigheter.
Vi menar att det finns skäl starka skäl för en lösning med två operativa ledningsorgan, som ersätter hittillsvarande tre milostaber, tre fördelnings- staber, fyra marinkommandon och tre flygkommandon. Vad gäller de armé-, marin- och flygvapencentra kan man tänka sig flera alternativ. Ett att dem behålls, eventuellt i bantad form. Ett annat att de återgår in i högkvarteret. En tredje att två av dem förs in i ena milostaben och en av dem i den andra. Den lösningen, att regionala operativa organ tillika hade huvudansvar för ut- veckling av stridskrafter till lands, till sjöss eller i luften, har prövats i Kanada.
En betydande nackdel med den lösning regeringen föreslår, med hög- kvarteret i Stockholm och den "operativa insatsledningen" i Enköping, är att nästan samtliga svenska generaler och amiraler kommer att finnas i samma del av landet. Den helt dominerande delen av allt stabsarbete kommer därmed att utföras i Mälardalen. Framtida högre militära chefer kommer därmed nästan alla att ha haft sin stabsutbildning i enbart Stockholm eller Enköping. Aldrig tidigare i Försvarsmaktens moderna historia har en sådan koncentration av beslutsfattande till i praktiken ett enda område varit aktuell.
Vi har på annat ställe i vår motion pekat på den anmärkningsvärda nedvärdering av behovet av vinterutbildning som präglar ÖB:s och regeringens förslag. Det ligger nära till hands att tro att detta har samband med att redan dagens militära ledningsorganisation är starkt dominerad av Mälardalsperspektivet. LEMO-utredningen befarade 1991 att den nya sammanhållna försvarsmyndigheten och dess chef skulle bli alltför stark och få stor makt i förhållande till regeringen. I utredningen Vem styr försvaret? (SOU 1996:98) framhölls att den svenska överbefälhavaren har en mycket stark ställning jämfört med kollegerna i andra länder. Det finns en uppenbar risk att en koncentration av praktisk taget all operativ ledning till Stockholmsområdet kommer att göra ÖB-institutionen alltför stark.
Men frågan har också en psykologisk aspekt. Om det uppfattas som om alla viktiga beslut och all viktig planering inom Försvarsmakten utförs i Stockholmsregionen kan misstron ute i landet öka, genom att såväl Försvars- maktens anställda som allmänheten upplever att erfarenheter från andra delar av landet får mycket svårt att göra sig gällande i Försvarsmaktens högsta skikt, där cheferna och deras staber blir stockholmsdominerade på ett sätt som svenskt försvar aldrig tidigare upplevt, i varje fall inte efter det karolinska enväldets fall.
De "militärdistrikt" regeringen föreslår kan enligt vår mening inte på långa vägar kompensera den regionala kompetens som bortfaller genom avskaffandet av de tre milostaberna och de regionala kommandona i de tre försvarsgrenarna. Militärdistrikten förefaller enligt överbefälhavarens förslag främst få ansvar för frågor rörande samverkan med det civila samhället (något som samtidigt försvåras genom att militärdistriktscheferna inte som militärbefälhavarna har civilbefälhavare att nära samarbeta med), hemvärn och samarbete med frivilligorganisationer. Under sig får militärdistrikten ett 30-tal "militärdistriktsenheter", däremot inte de militära förbanden som geografiskt finns i militärdistriktet.
Vi föreslår att två kraftfulla militära ledningsorgan behålls, gärna som hittills kallade militärområden, men namnet spelar mindre roll. Det norra bör i princip ha samma utbredning som dagens norra militärområde, och Boden är även framgent den naturliga lokaliseringen för ledningen av detta milo. Det andra milot, som enligt vår mening bör bildas genom sammanläggning av södra och mellersta militärområdena, bör ha chef och stab lokaliserade på betydande avstånd från Mälardalen, just för att ge Försvarsmakten hög ledningskompetens också i miljöer utanför Storstockholmsområdet. Dagens milostab syd finns i Kristianstad, men i och för sig kan andra orter i södra Sverige såsom t ex Karlskrona eller Skövde också komma ifråga.
Det är viktigt att dessa framtida regionala operativa chefer kan vara försvarets främsta talesmän i sina regioner. De ska ha viktiga uppgifter i såväl fred som krig. I praktiken är det omöjligt för allmänheten att kunna urskilja de olika funktioner som utövas av ett antal generallöjtnanter och generalmajorer i ÖB:s högkvarter. Militärbefälhavarna har på ett helt annat sätt varit synliga utåt i samhället. De två regionala cheferna bör ha taktisk och operativ kompetens ur alla tre försvarsgrenarna, eventuellt också så att generalinspektörerna för de tre försvarsgrenarna samlokaliseras med milo- staberna eller ingår i dem.
Militärbefälhavaren i norr bör som en av sina uppgifter ha att särskilt granska Försvarsmaktens totala kompetens ifråga om vinterkrigföring. Militärbefälhavaren i syd kan ges särskilt ansvar att granska kompetens för operationer över, på och under havsytan samt i kustområden. En viktig uppgift för militärbefälhavaren i norr bör vara att vara samtalspartner med motsvarande chefer i Norge och Finland, liksom förhoppningsvis också med militära chefer i Murmanskområdet. Det är sannolikt mycket lättare att ha sådana kontakter mellan chefer som känner Nordkalotten än om kontakterna ska skötas av mer anonyma befattningshavare i ett stort högkvarter i Stockholm.
På motsvarande sätt bör militärbefälhavaren i syd kunna bli en viktig kontaktperson för samarbete på olika sätt, också rörande insatser vid större olyckor i fred, med försvarsmakterna i Danmark, Tyskland, Polen, de baltiska staterna och med den ryska östersjömarinen. De båda milona kan alltså få viktiga uppgifter också rörande internationella insatser genom att de kan ha goda och nära kontakter med våra grannländer och därmed förmedla kompetens och erfarenheter. De kan därvid sannolikt bidra till att öka det svenska försvarets "interoperabilitet" på praktisk nivå.
Sverige behöver lära sig de rutiner som tillämpas i de internationella sammanhang där vi kan delta. I längden är det sannolikt orimligt att svenskt försvar ska ha dubbla stabsrutiner, en på hemmaplan och en i samverkan med andra. Eftersom det är mindre sannolikt att omvärlden kommer att övergå till de svenska rutinerna innebär förändringen på sikt rimligen att vi undan för undan anpassar stabs- och ledningsmetodik till den som gäller i flertalet andra EU-länder.
6 Informationskrigföring
Folkpartiet välkomnar regeringens syn på frågeställningarna rörande informationsoperationer och informationskrigföring och ser detta som det främsta exemplet på ett konstruktivt nytänkande i propositionen. Desto mer anmärkningsvärt är då att regeringen helt saknar inriktning och beslutsförmåga inför hur de nödvändiga sektorsövergripande ansvarsfrågorna ska lösas.
Då riksdagen i maj 1999 behandlade kontrollstationspropositionen krävdes att regeringen skyndsamt skulle ta itu med dessa frågor inom ramen för uppdraget till den särskilde utredare som skulle kallas för att se över det civila försvarets planering. Regeringen fastställde också i direktiven den 23 juni 1999 att en särskild delrapport om informationskrigföring och IT- säkerhet skulle lämnas senast den 1 april 2000. Vid denna motions skrivande är ännu ingen utredare utsedd, och någon uttalad tidpunkt för denna delrapport återfinns nu ej i propositionen. Det krävs nu ett kraftfullt agerande från regeringen för att den utlovade särskilda delrapporten ska kunna presenteras under våren.
7 Hemställan
7 Hemställan
Med hänvisning till det anförda hemställs
1. att riksdagen avslår regeringens proposition 1999/2000:30,
2. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om det nya Nato,
3. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att Sverige i likhet med de tre baltiska staterna bör söka medlemskap i Nato,
4. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att Sverige skall ge de baltiska staterna fullt stöd i deras ansökan om medlemskap i Nato,
5. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om svenskt deltagande i formandet av en europeisk krishanteringsförmåga,
6. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att en europeisk krishanteringsförmåga måste skapas i fullt samarbete och förtroende med USA, där EU och Nato har sina respektive och kompletterande roller att fylla,
7. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att alla europeiska forum måste stå öppna för ett demokratiskt Ryssland på samma villkor som för alla andra europeiska stater,
8. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att det svenska försvaret omedelbart måste ges förutsättningar för internationella insatser av en storleksordning två till tre gånger den nuvarande,
9. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att Försvarsmakten får 3 miljarder kronor utöver vad regeringen föreslagit i omställningsbidrag att anslås under perioden 2002-2003,
10. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av försvarsmateriell förnyelse,
11. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ett tydligt ställningstagande för anskaffning av attackhelikoptrar i närtid för att förverkliga en luftburen bataljon,
12. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en könsneutral värnplikt,
13. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om inriktningen av pliktutbildning och -uttagning,
14. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att regeringen i framtida propositioner på ett fullgott sätt redovisar samtliga effekter av sina förslag,
15. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om reservofficerarna i den samlade personalför- sörjningen,
16. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av en redovisning rörande tjänstgöring av Försvarsmaktens personal på isbrytare,
17. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om nackdelarna med att frångå "garnisonsprincipen" i Försvarsmaktens grundorganisation,
18. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av vinterutbildning i syfte att göra flertalet förband användbara i hela landet oavsett årstid,
19. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av insatser för att främja försvarets personalrekrytering i skogslänen,
20. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att försvaret skall organiseras utifrån långsiktiga bedömningar,
21. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att säkerställa Gotland som en militäroperativ plattform, bl.a. för fartygsbasering,
22. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om fortsatt helikopterbasering på Säve,
23. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att låta KA-batterier vara kvar i låg materiel- beredskap,
24. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att se över frågan om internhyran för fortifika- toriska befästningar utan civilt alternativanvändningsvärde,
25. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om den militära ledningsorganisationen,
26. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att regeringen i kommande propositioner så långt som möjligt redovisar försvarets resurser, tillståndet i olika delar av Försvarsmakten, antalet krigsplacerade och under året tillförda respek- tive avförda värnpliktiga samt befintlig, nyanskaffad respektive avförd materiel,
27. att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av en mer kraftfull hantering av frågorna kring informationskrigföring.
Stockholm den 10 december 1999
Lars Leijonborg (fp)
Bo Könberg (fp)
Kerstin Heinemann (fp)
Elver Jonsson (fp)
Siw Persson (fp)
Yvonne Ångström (fp)
Runar Patriksson (fp)
Eva Flyborg (fp)