Reformering av arbetsrätten
Motion 1994/95:A705 av Michael Stjernström m.fl. (kds, c, fp, m)
Ärendet är avslutat
- Motionskategori
- -
- Motionsgrund
- Tilldelat
- Arbetsmarknadsutskottet
Händelser
- Inlämning
- 1995-01-25
- Bordläggning
- 1995-02-07
- Hänvisning
- 1995-02-08
Motioner
Motioner är förslag som riksdagens ledamöter har lämnat till riksdagen.
Sverige befinner sig sedan några år tillbaka i en svår ekonomisk kris. De offentliga utgifterna har stigit medan den samlade produktionen, BNP, har sjunkit. Staten har därför tvingats låna allt större belopp. Statsskulden uppgår i dag till omkring 75 % av BNP, bara räntorna på skulden ökar med 15--20 miljarder kronor varje år. Till detta kommer en med svenska mått mätt unikt hög arbetslöshet: nästan 15 % av arbetsstyrkan, personer sysselsatta i olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder inräknade, är utan arbete. Det ekonomiska läget tvingar staten att minska sina utgifter. Även om detta är i allra högsta grad önskvärt, så kan vi inte lösa den ekonomiska krisen enbart genom att spara. Det krävs också ekonomisk tillväxt. Och tillväxt kräver goda villkor för företagen.
Den borgerliga regeringen genomförde ett antal förändringar i de arbetsrättsliga reglerna i syfte att underlätta för företagen, inte minst de mindre, att verka och anställa. Därefter har den socialdemokratiska regeringen försämrat arbetsrätten genom att återföra reglerna till vad som gällde dessförinnan. Vår uppfattning är att detta är olyckligt, de mildrade reglerna kunde ha bidragit till ökad tillväxt och sänkt arbetslöshet.
Flera omständigheter medför att företagen nu tvekar att anställa: det är osäkert hur konjunkturen kommer att utveckla sig; inom många branscher strävar företagen efter att mekanisera och effektivisera produktionen -- behovet av arbetskraft minskar därmed; delar av den svenska arbetskraften har en utbildning och kompetens som inte svarar mot de krav som näringslivet idag ställer; många av de arbetslösa, inte minst ungdomar och invandrare, har aldrig kommit ut på arbetsmarknaden, utan saknar arbetslivserfarenhet; de löner som kollektivavtalen föreskriver är högre än vad många företag kan bära. Andra orsaker än dessa kan säkert tänkas.
Mot bakgrund av detta är det väsentligt att reglerna för anställningar inte ytterligare försvårar för de arbetslösa att få arbete. Ett strikt anställningsskydd ökar kostnaderna för företagen att anställa och kan därmed vara ett sådant hinder. En tillsvidareanställning ger ett starkt anställningsskydd. Den anställde kan sägas upp bara om arbetsgivaren kan visa att uppsägningen är sakligt grundad och upphör först efter en uppsägningstid, som kan vara ända upp till sex månader. Företagen bör ges större möjligheter att anställa för begränsad tid, exempelvis en utökad rätt att visstidsanställa vid tillfällig arbetsanhopning. Likaså bör prövotiden vid provanställningar förlängas.
Väl fungerande företag förutsätter rätt personal. Detta villkor understryks genom att de anställdas kompetens spelar allt större roll i en produktion som på alla håll blir alltmer komplicerad. Inte minst i mindre företag kan en viss kompetens ha en avgörande funktion. Vid neddragningar av personalstyrkan bör företagen därför få undanta anställda med särskild kompetens -- nyckelpersoner -- från turordningen.
En del företag vill inte teckna kollektivavtal. Så kan vara fallet i mindre företag utan anställda eller med endast familjemedlemmar verksamma i företaget. Men också andra företag väljer att inte ingå avtal. Arbetsgivaren och de anställda kan vara överens om anställningsvillkoren och inte önska den byråkratiska reglering som kollektivavtalen innebär. Emellertid driver de fackliga organisationerna hårt kravet på att teckna avtal med alla företag. Att sätta företaget i blockad är en inte ovanlig metod i sammanhanget. Det är dock orimligt att så får ske för att tvinga fram avtal med ensam- eller familjeföretag. Något rimligt intresse för de fackliga organisationerna att med sådana företag teckna avtal finns inte. Ett förbud mot blockad i dessa fall är därför påkallat.
Ibland är det fördelaktigt för ett företag att anlita andra företag, entreprenörer, för utföra vissa uppgifter. Likaså kan det vara lämpligt att företaget hyr in personal för vissa sysslor, utan att dessa blir anställda av företaget. För att utnyttja resurserna och möjligheterna till konkurrens i näringslivet är det viktigt att företagen fritt kan utnyttja dessa möjligheter. Med fog kan antas att anlitande av entreprenörer och inhyrning av personal kommer att öka i betydelse -- en alltmer komplicerad produktion inom näringslivet ställer ökade krav på tillfälliga insatser av konsulter och andra fristående specialister.
Den fackliga vetorätten i dessa situationer bör därför avskaffas. Motivet för denna sägs vara att försvåra för oseriösa företag. Det är emellertid principiellt felaktigt att lägga en sådan syssla på de fackliga organisationerna; deras naturliga uppgift är att bevaka sina medlemmars intressen, inte den allmänna efterlevnaden av lagar och avtal på arbetsmarknaden. Även från rättssäkerhetssynpunkt kan invändningar resas: ett företag som drabbas av ett veto har ingen möjlighet att få en prövning av vetot -- det är stämplat som oseriöst, något som alls inte behöver vara fallet, eftersom de fackliga organisationerna regelmässigt lägger in veto inte bara mot oseriösa företag, utan också mot dem som saknar kollektivavtal. Rätten till veto används som en stridsåtgärd, en form av blockad, mot företag som inte har kollektivavtal.
En arbetsrätt för tillväxt kräver emellertid större ändringar än de ovan beskrivna. Behovet av individuella anställningsvillkor ökar. Invändningen mot en utvidgad kontraktsfrihet inom arbetsrätten brukar vara att det här inte handlar om två jämspelta parter; arbetsgivaren antas ha en starkare position. Detta är emellertid ett argument som minskar i värde. I takt med att betydelsen av de anställdas kompetens ökar, så stärks också deras ställning gentemot arbetsgivaren. Därför bör de arbetsrättsliga reglerna i ökad utsträckning bli dispositiva.
Hemställan
Med hänvisning till det anförda hemställs
att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om reformering av arbetsrätten.
Stockholm den 23 januari 1995 Michael Stjernström (kds) Inga Berggren (m) Marianne Andersson (c) Bengt Harding Olson (fp) Sten Svensson (m) Rune Backlund (c) Kenth Skårvik (fp)
Yrkanden (2)
- 1att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om reformering av arbetsrätten.
- Behandlas i
- Utskottets förslag
- avslag
- Kammarens beslut
- = utskottet
- 1att riksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om reformering av arbetsrätten.
- Behandlas i
Motioner
Motioner är förslag som riksdagens ledamöter har lämnat till riksdagen.