Ändringar i Atomansvarighetslagen Prop. 2000/01:43
Proposition 2000/01:43
Regeringens proposition
2000/01:43
Ändringar i Atomansvarighetslagen
Prop.
2000/01:43
Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.
Stockholm den 16 november 2000
Göran Persson
Thomas Bodström
(Justitiedepartementet)
Propositionens huvudsakliga innehåll
I propositionen behandlas frågan om ett utökat skadeståndsansvar för
innehavare av atomanläggningar. Regeringen anser att skadeståndsan-
svaret i första hand bör bäras av kämkraftsindustrin. Ett obegränsat
ansvar bör därför införas så snart som möjligt. Ett så långtgående ansvar
strider dock mot den nuvarande lydelsen av Pariskonventionen om
skadeståndsansvar på atomenergins område.
I avvaktan på att Pariskonventionen revideras - ett arbete som pågår -
föreslår regeringen att det högsta belopp som innehavaren av en atoman-
läggning i Sverige ansvarar för skall höjas från 175 miljoner särskilda
dragningsrätter (SDR) till 300 miljoner SDR, vilket motsvarar omkring
3,3 miljarder kronor. Ansvarsbeloppet för innehavare av en anläggning
för framställning, bearbetning och förvaring av obestrålat uran samt för
transport av sådant uran bör även i fortsättningen vara 10 miljoner SDR
(ca 110 miljoner kr).
Regeringen föreslår vidare en ändring av det särskilda statsansvaret
enligt 31 a § atomansvarighetslagen så att det sammanlagda belopp som
står till förfogande för ersättning enligt atomansvarighetslagen höjs från
tre till sex miljarder kronor. I propositionen föreslås också att Sverige
skall avge en förklaring i enlighet med en rekommendation av OECD:s
råd. Rekommendationen avser omfattningen av det s.k. gemensamma
statsansvaret, som regleras av en tilläggskonvention till Pariskonven-
tionen.
De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 april 2001.
I syfte att förbereda övergången till ett obegränsat ansvar avser reger-
ingen att ge en särskild utredare i uppdrag att föreslå hur ett obegränsat
ansvar bör genomföras i atomansvarighetslagen.
1 Riksdagen 2000/01. 1 saml. Nr 43
Innehållsforteckn ing
1 Förslag till riksdagsbeslut.................................................................3
2 Förslag till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45).......4
3 Ärendet och dess beredning..............................................................7
4 Nuvarande ordning............................................................................8
4.1 Konventioner på atomansvarighetsområdet.......................8
4.2 Atomansvarighetslagen....................................................10
4.3 Atomansvarigheten i några andra länder..........................12
5 Utgångspunkter och inriktning.......................................................13
6 Ansvaret för anläggningsinnehavare...............................................15
6.1 Inledning...........................................................................15
6.2 Obegränsat ansvar?...........................................................15
6.3 En höjning av ansvarsbeloppen för innehavare av
atomanläggningar.............................................................19
6.3.1 Ansvarsbeloppet för innehavare av s.k.
normalriskanläggning.....................................19
6.3.2 Ansvarsbeloppet vid befattning med obestrålat
uran.................................................................21
7 Det gemensamma statsansvaret enligt tilläggskonventionen..........23
8 Det särskilda statsansvaret..............................................................24
9 Ikraftträdande..................................................................................27
10 Kostnadsaspekter............................................................................28
11 Författningskommentar...................................................................28
Bilaga 1 Departementspromemorians huvudsakliga innehåll...................31
Bilaga 2 Departementspromemorians lagförslag...................................32
Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser...........................................39
Bilaga 4 Förteckning över deltagare vid möte i Justitiedepartementet
den 8 maj 1998.....................................................................40
Bilaga 5 OECD:s råds rekommendation den 26 november 1992.........41
Bilaga 6 Lagrådets yttrande...............................................................44
Prop. 2000/01:43
Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 november 2000..45
1 Förslag till riksdagsbeslut
Regeringen föreslår att riksdagen
1. godkänner att regeringen avger en förklaring i enlighet med OECD:s
Råds rekommendation av den 26 november 1992 angående tillämp-
ningen av konventionen den 31 januari 1963 utgörande tillägg till Paris-
konventionen den 29 juli 1960 om skadeståndsansvar på atomenergins
område, som den har ändrats genom tilläggsprotokoll den 28 januari
1964 och den 16 november 1982, och
2. antar regeringens förslag till lag om ändring i atomanvarighetslagen
(1968:45).
Prop. 2000/01:43
2 Förslag till lag om ändring i
atomansvarighetslagen (1968:45)
Regeringen har följande förslag till lagtext.
Härigenom föreskrivs att 17, 31 och 31 a §§ atomansvarighetslagen
(1968:45) skall ha följande lydelse.
Prop. 2000/01:43
Nuvarande lydelse
Föreslagen lydelse
För innehavare av en atoman-
läggning i Sverige är ansvaret en-
ligt denna lag begränsat till ett
belopp motsvarande 175 miljoner
särskilda dragningsrätter för varje
olycka. Såvitt gäller en anläggning
för enbart framställning, behand-
ling eller förvaring av obestrålat
uran är ansvaret dock begränsat till
ett belopp motsvarande 10 miljo-
ner särskilda dragningsrätter lör
varje olycka. Detsamma gäller i
fråga om atomolyckor som upp-
kommer under transport av sådant
uran. För innehavaren av en atom-
17 § 1
För innehavare av en atoman-
läggning i Sverige är ansvaret en-
ligt denna lag begränsat till ett
belopp motsvarande 300 miljoner
särskilda dragningsrätter för varje
olycka. Såvitt gäller en anläggning
för enbart framställning, behand-
ling eller förvaring av obestrålat
uran är ansvaret dock begränsat till
ett belopp motsvarande 10 miljo-
ner särskilda dragningsrätter för
varje olycka. Detsamma gäller i
fråga om atomolyckor som upp-
kommer under transport av sådant
uran. För innehavaren av en atom-
anläggning utanför Sverige be-
stäms ansvarsbeloppet enligt an-
läggningsstatens lag. I fråga om en
atomolycka som inträffar under
transport av atomsubstans avser
anläggningshavarens ansvar enligt
denna lag för andra skador än ska-
dor på transportmedlet inte i något
fall ett lägre sammanlagt belopp
än motsvarande 10 miljoner sär-
skilda dragningsrätter.
anläggning utanför Sverige be-
stäms ansvarsbeloppet enligt an-
läggningsstatens lag. I fråga om en
atomolycka som inträffar under
transport av atomsubstans avser
anläggningshavarens ansvar enligt
denna lag för andra skador än ska-
dor på transportmedlet inte i något
fall ett lägre sammanlagt belopp
än motsvarande 10 miljoner sär-
skilda dragningsrätter.
Med uttrycket ”särskilda dragningsrätter” avses de av Internationella
valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Omräkning från sär-
skilda dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då
atomolyckan inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde
beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationella valuta-
fonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina transaktioner.
De belopp som anges i första stycket innefattar inte ränta eller ersätt-
ning för rättegångskostnader.
1 Senaste lydelse 1995:420.
31
Det sammanlagda beloppet av
de ersättningar som skall utges i
följd av en atomolycka, dels enligt
5-21 §§ samt 29 och 30 §§ av in-
nehavare av atomanläggning och
staten, dels enligt sådant avtal som
avses i artikel 15 i tilläggskonven-
tionen, är begränsat till ett belopp
motsvarande 300 miljoner sär-
skilda dragningsrätter. I beloppet
inräknas icke ränta eller ersättning
för rättegångskostnad.
Med uttrycket ”särskilda drag-
ningsrätter” avses de av Interna-
tionella valutafonden använda sär-
skilda dragningsrätterna. Förs ta-
lan om ersättning, skall omräkning
från särskilda dragningsrätter till
svenskt mynt göras efter kursen
den dag då olyckan inträffade, om
ej för viss olycka annan dag fast-
ställs genom överenskommelse
mellan de stater som tillträtt
tilläggskonventionen. Vid omräk-
ning till svenskt mynt skall kronans
värde beräknas i enlighet med den
beräkningsmetod som Internatio-
nella valutafonden tillämpar för
sin verksamhet och sina transak-
tioner.
Om det belopp som med
tillämpning av första och andra
styckena står till förfogande för
gottgörelse av statsmedel enligt 29
och 30 §§ icke förslår till ersätt-
ning för skadorna, nedsättes er-
sättningarna och därpå belöpande
ränta med samma kvotdel. Be-
stämmelsen i 19 § andra stycket
äger motsvarande tillämpning.
§2
Det sammanlagda beloppet av
de ersättningar som skall betalas
till följd av en atomolycka, dels
enligt 5-21 §§ samt 29 och 30 §§
av innehavare av atomanläggning
och staten, dels enligt sådant avtal
som avses i artikel 15 i
tilläggskonventionen, är begränsat
till ett belopp motsvarande
425 miljoner särskilda dragnings-
rätter. I beloppet inräknas inte
ränta eller ersättning för rätte-
gångskostnader.
Med uttrycket ”särskilda drag-
ningsrätter” avses de av Interna-
tionella valutafonden använda sär-
skilda dragningsrätterna. Förs ta-
lan om ersättning, skall omräkning
från särskilda dragningsrätter till
svenska kronor göras efter kursen
den dag då olyckan inträffade, om
det inte för en viss olycka fastställs
en annan dag genom överens-
kommelse mellan de stater som
tillträtt tilläggskonventionen. Vid
omräkning till svenska kronor
skall kronans värde beräknas i en-
lighet med den beräkningsmetod
som Internationella valutafonden
tillämpar för sin verksamhet och
sina transaktioner.
Om det belopp som med
tillämpning av första och andra
styckena står till förfogande för
ersättning av statsmedel enligt 29
och 30 §§ inte räcker för att er-
sätta skadorna, sätts ersättningarna
och räntan på ersättningarna ned
med samma kvotdel. Bestäm-
melsen i 19 § andra stycket tilläm-
pas också i fråga om dessa ersätt-
ningar.
Prop. 2000/01:43
2 Senaste lydelse 1982:1275.
31a§
Avilar ansvarighet för en atom-
skada innehavare av atomanlägg-
ning här i riket och förslår det
sammanlagda beloppet av de er-
sättningar som skall utges enligt
17 § första stycket och 18 § första
stycket samt av statsmedel enligt
29-31 §§ eller annars enligt
tilläggskonventionen icke till full
ersättning lör uppkommen skada,
utges ytterligare ersättning för
skada som har uppkommit
a) här i riket,
b) i Danmark, Finland eller
Norge,
c) annars ombord på ett fartyg
eller ett luftfartyg som är registre-
rat i Sverige, Danmark, Finland
eller Norge, eller
d) på annat ställe, om skadan har
tillfogats svensk medborgare eller
svensk juridisk person.
Ersättning enligt första stycket
utgår också för skada i annan stat
som har tillträtt tilläggskonventio-
nen i samma mån som ersättning i
denna stat skulle utgå för atom-
skada som uppkommer i Sverige.
Det sammanlagda beloppet av
de ersättningar som skall utges i
följd av en atomolycka, dels enligt
5-21 §§ och 29-31 §§ av inneha-
vare av atomanläggning och sta-
ten, dels enligt sådant avtal som
avses i artikel 15 i tilläggskonven-
tionen, dels av staten enligt första
och andra styckena, är begränsat
till tre miljarder kronor. I beloppet
inräknas icke ränta eller ersättning
för rättegångskostnad.
År en innehavare av en atoman-
läggning här i landet ansvarig för
en atomskada och räcker det
sammanlagda beloppet av de er-
sättningar som skall betalas enligt
17 § första stycket och 18 § första
stycket samt av statsmedel enligt
29-31 §§ eller annars enligt
tilläggskonventionen inte till full
ersättning för uppkommen skada,
betalas ytterligare ersättning för
skada som har uppkommit
a) här i landet,
b) i Danmark, Finland eller
Norge,
c) annars ombord på ett fartyg
eller ett luftfartyg som är registre-
rat i Sverige, Danmark, Finland
eller Norge, eller
d) på annat ställe, om skadan har
tillfogats svensk medborgare eller
svensk juridisk person.
Ersättning enligt första stycket
betalas också för skada i annan
stat som har tillträtt tilläggskon-
ventionen i samma mån som er-
sättning i denna stat skulle betalas
för atomskada som uppkommer i
Sverige.
Det sammanlagda beloppet av
de ersättningar som skall betalas
till följd av en atomolycka, dels
enligt 5-21 §§ och 29-31 §§ av
innehavare av atomanläggning och
staten, dels enligt ett sådant avtal
som avses i artikel 15 i tilläggs-
konventionen, dels av staten enligt
första och andra styckena, är be-
gränsat till sex miljarder kronor. I
beloppet inräknas inte ränta eller
ersättning för rättegångskostna-
der.
Prop. 2000/01:43
Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.
3 Senaste lydelse 1982:1275.
3 Ärendet och dess beredning
Enligt 17 § atomansvarighetslagen (1968:45) är en innehavare av en
atomanläggning ersättningsansvarig för atomskador upp till 175 miljoner
särskilda dragningsrätter (SDR) vilket motsvarar ca 1,9 miljarder kr.
Detta belopp gäller sedan den 1 juli 1995 (prop. 1994/95:134, bet.
1994/95 :LU25, rskr. 1994/95:304). Ansvarsbeloppet skall enligt 22 §
samma lag vara täckt av en försäkring som anläggningsinnehavaren skall
ta och vidmakthålla. Om det belopp för vilket anläggningsinnehavaren är
ansvarig inte räcker till för att täcka de uppkomna skadorna, betalas en-
ligt atomansvarighetslagen kompletterande ersättning av statsmedel.
Lagutskottet har vid ett flertal tillfållen framhållit det angelägna i att
regeringen följer utvecklingen på försäkringsmarknaden och efter hand
som förhållandena medger ett ökat ersättningsansvar för anläggnings-
innehavama återkommer till riksdagen med förslag (bet. 1991/92:LU12
s. 6, 1991/92:LU29, 1992/93:LU39 och 1994/95:LU25). Frågan om an-
läggningsinnehavarens ansvar har också uppmärksammats i 1997 års
energipolitiska överenskommelse mellan socialdemokraterna, centerpar-
tiet och vänsterpartiet. Där uttalas att partierna är eniga om att anlägg-
ningsinnehavamas ersättningsskyldighet bör utökas (prop. 1996/97:84
s. 11).
Genom beslut den 17 oktober 1996 förordnade Justitiedepartementet
f.d. kammarrättslagmannen Harald Dryselius att utreda vissa frågor rö-
rande ersättningsansvar för atomskador. Utredarens överväganden och
förslag till lagändringar redovisades i promemorian Ändringar i atoman-
svarighetslagen (Ds 1997:55). I promemorian föreslogs bl.a. att ansvaret
för innehavare av atomanläggning i Sverige skulle vara obegränsat och
att innehavaren skulle vara skyldig att ta och vidmakthålla en ansvarsför-
säkring till ett belopp om lägst 300 miljoner SDR.
En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1. De lagförslag
som lades fram i promemorian återges i bilaga 2.
Promemorian remissbehandlades under vintern 1997/98. En samman-
ställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Regeringskansliet (hos
Justitiedepartementet, dnr Ju97/2996). En förteckning över remissin-
stanserna finns i bilaga 3.
Justitiedepartementet inbjöd i maj 1998 företrädare för bl.a. käm-
kraftsindustrin och försäkringsbranschen till ett möte om de frågor som
behandlas i denna proposition. En förteckning över deltagarna vid mötet
finns i bilaga 4.
Justitiedepartementet har vidare haft fortlöpande kontakter med
Svenska atomförsäkringspoolen.
Representanter för Svenska atomförsäkringspoolen, Sydkraft AB och
Vattenfall AB uppvaktade företrädare för Justitiedepartementets politiska
ledning den 23 november 1999.
En rekommendation antagen av OECD:s Råd den 26 november 1992
angående vissa atomansvarighetsfrågor finns i bilaga 5. En inofficiell
översättning till svenska finns parallellt vid den engelska texten av
rekommendationen.
I denna proposition behandlar regeringen frågor om ansvar för inne-
havare av atomanläggningar och supplerande ersättning av statsmedel.
Prop. 2000/01:43
Lagrådet
Prop. 2000/01:43
Regeringen beslutade den 12 oktober 2000 att inhämta Lagrådets ytt-
rande över lagförslaget. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådsre-
missens lagförslag stämmer överens med propositionens. Lagrådet har
lämnat förslaget utan erinran.
Nuvarande ordning
4.1
Konventioner på atomansvarighetsområdet
Det finns för närvarande tre konventioner i kraft på atomansvarighets-
området. Dessa är Pariskonventionen om skadeståndsansvar på atom-
energins område (Pariskonventionen), dess tilläggskonvention (även
kallad Bryssclkonvcntionen) och Wienkonventionen om skadestånds-
ansvar för atomskada.
Pariskonventionen och tilläggskonventionen har arbetats fram inom
Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD). Kon-
ventionerna, som antogs år 1960 och 1963, syftar till en enhetlig regional
reglering av atomansvarighetsfrågorna i Västeuropa. Konventionerna
med ändringsprotokoll antagna 1964 och 1982 finns intagna i prop.
1968:25 respektive prop. 1981/82:163 samt i Sveriges överenskommelser
med främmande makter (SÖ 1968:17-20 och SÖ 1983:31-32). Sverige
har tillträtt båda konventionerna. Förutom av Sverige har Pariskonven-
tionen tillträtts av Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Grekland, Ita-
lien, Nederländerna, Norge, Portugal, Spanien, Storbritannien, Turkiet
och Tyskland. Av dessa länder är samtliga utom Grekland, Portugal och
Turkiet också anslutna till tilläggskonventionen. Inom OECD handläggs
för närvarande en ansökan av Slovenien om tillträde till Pariskonventio-
nen.
Pariskonventionen bygger på följande fyra grundläggande principer:
1) ansvaret för atomskador är strikt, 2) ansvaret kanaliseras till anlägg-
ningsinnehavaren, 3) ansvaret skall vara begränsat till beloppet och i
tiden samt 4) ansvaret skall vara täckt av försäkring eller annan
ekonomisk säkerhet. Enligt artikel 7 i konventionen skall anläggnings-
innehavarens ansvar bestämmas till 15 miljoner särskilda dragningsrätter
(SDR), vilket motsvarar ca 165 miljoner kronor. Beloppet får sättas
högre eller lägre men far inte understiga 5 miljoner SDR. Enligt artikel
10 måste innehavaren ha en försäkring eller annan ekonomisk garanti
som täcker det ansvarsbelopp som har bestämts i enlighet med artikel 7.
Ansvarsbeloppet för anläggningsinnehavare har kommit att variera
kraftigt mellan de stater som är parter till Pariskonventionen. Vissa stater
har höjt nivåerna med betydande belopp medan andra stater har kommit
att ligga kvar i närheten av de miniminivåer som konventionen anger (jfr
avsnitt 4.3). Mot denna bakgrund antog OECD:s atomenergiorgan NEA
(Nuclear Energy Agency) år 1990 en rekommendation enligt vilken kon-
ventionsstaterna bör sträva efter att höja anläggningsinnehavamas ersätt-
ningsansvar till 150 miljoner SDR, vilket vid tiden för antagandet av
rekommendationen motsvarade 1 200 miljoner kr.
Pariskonventionen är för närvarande föremål för en omfattande över-
syn. De huvudfrågor som behandlas under den pågående revideringen
gäller bl.a. konventionens geografiska tillämpningsområde, ansvarsbe-
lopp, obegränsat ansvar och definitionen av begreppet ”atomskada”.
Såvitt gäller frågan om obegränsat ansvar råder för närvarande enighet
om att det i konventionen skall införas en regel som möjliggör för kon-
ventionsstatema att ålägga anläggningsinnehavare ett obegränsat ansvar.
Revideringsarbetet beräknas vara slutfört under år 2001.
Enligt tilläggskonventionen betalas kompletterande ersättning av
statsmedel om ansvarsbeloppet enligt Pariskonventionen inte räcker till
full ersättning åt de skadelidande. Bestämmelserna i Pariskonventionen
gäller även beträffande ersättningar som utgår enligt tilläggskonventio-
nen, om inte annat uttryckligen anges.
Ersättning enligt Pariskonventionen och tilläggskonventionen utgår
med sammanlagt högst 300 miljoner SDR per olycka. Detta maximibe-
lopp är indelat i tre steg. Anläggningsinnehavarens ansvar utgör det för-
sta steget. Andra steget utgör intervallet mellan anläggningsinnehavarens
ansvar och 175 miljoner SDR och betalas av den stat där anläggnings-
innehavarens anläggning är belägen. Till det tredje steget, som utgör in-
tervallet mellan 175 miljoner SDR och 300 miljoner SDR, och alltså
uppgår till 125 miljoner SDR, skall de stater som är anslutna till tilläggs-
konventionen (s.k. Brysselstater) gemensamt betala efter en särskild
formel. Till 50 procent av det erforderliga beloppet skall staterna bidra i
förhållande till sin bruttonationalprodukt, medan bidraget till de
återstående 50 procenten fördelas i förhållande till staternas respektive
kraftproduktion (baserad på kärnteknik) uttryckt i s.k. termisk effekt.
Sveriges bidrag skulle uppgå till omkring en tjugondei av det totala be-
loppet eller 6,75 miljoner SDR (ca 74 miljoner kr).
OECD:s råd antog under år 1992 en rekommendation som innebär att
de stater som är anslutna till tilläggskonventionen skall avge en förkla-
ring i en underrättelse till konventionens depositarie. Staterna skall för-
klara att om lagstiftningen i en Brysselstat ålägger anläggningsinne-
havare ett ansvarsbelopp som överstiger 175 miljoner SDR för varje
olycka, skall de övriga staterna inte åberopa artikel 3 i konventionen för
att vägra att bidra upp till 125 miljoner SDR för att täcka en atomskada
som överstiger 300 miljoner SDR. Rekommendationen beskrivs närmare
i avsnitt 7.
I slutet av år 1999 påbörjades ett arbete med att revidera Brysselkon-
ventionen. Vid denna revidering behandlas bl.a. frågorna om vilka stater
som skall kunna tillträda konventionen, ersättningssystemets uppbygg-
nad, ersättningsbeloppens storlek och grunderna för beräkningen av
staternas bidrag till det gemensamma statsansvaret. Arbetet beräknas
kunna avslutas under år 2001.
Wienkonventionen, som har utarbetats inom Förenta Nationernas atom-
energiorgan IAEA, antogs år 1963. Den bygger på samma grundprinciper
som Pariskonventionen. I april 1999 hade 32 stater tillträtt Wienkonven-
tionen. Ingen av dem är samtidigt part till Pariskonventionen. I septem-
ber 1997 antogs ett tilläggsprotokoll till Wienkonventionen. Genom detta
tilläggsprotokoll har omfattande ändringar gjorts i konventionen bl.a. i
Prop. 2000/01:43
1* Riksdagen 2000/01. 1 saml. Nr 43
fråga om skadebegrepp och ansvarsbelopp. Tilläggsprotokollet har ännu
inte trätt i kraft.
Den 21 september 1988 undertecknades i Wien ett protokoll rörande
tillämpningen av Wienkonventionen och Pariskonventionen (det s.k. ge-
mensamma protokollet, se prop. 1991/92:31 och Sveriges internationella
överenskommelser, SÖ 1992:2). Protokollet länkar samman de båda er-
sättningssystemen. Detta sker genom att det geografiska tillämpningsom-
rådet för de båda konventionerna utvidgas till att omfatta skador även i
en stat som hör till det andra konventionssystemet. På så sätt blir skador
som inträffar i en stat som tillhör Pariskonventionen ersättningsgilla en-
ligt Wienkonventionen, om den skadeorsakande anläggningen är belägen
i ett land som har tillträtt den sistnämnda konventionen, och vice versa.
Genom protokollet har således öppnats en möjlighet för flera skadeli-
dande att få sina skador ersatta.
En fjärde atomansvarighetskonvention är en i september 1997 antagen
konvention om supplerande ersättning för atomskada (Convention on
Supplementary Compensation for Nuclear Damagé), som har utarbetats
inom IAEA. Konventionen, som innehåller bestämmelser om ersättning
av statsmedel, har ännu inte trätt i kraft.
4.2 Atomansvarighetslagen
I Sverige regleras ansvaret for skador som uppkommer till följd av atom-
olyckor i atomanläggningar - t.ex. kämkraftsreaktorer och anläggningar
för framställning eller behandling av atomsubstanser eller för förvaring
av sådana substanser - och under transport av atomsubstanser av atom-
ansvarighetslagen (1968:45). Denna lag bygger på Pariskonventionen
och tilläggskonventionen.
1 atomansvarighetslagen är anläggningsinnehavarens ersättningsansvar
för närvarande bestämt till 175 miljoner SDR för varje olycka. För en
anläggning som är avsedd enbart för framställning, behandling eller för-
varing av obestrålat uran samt vid transport av sådant uran är ansvarsbe-
loppet 10 miljoner SDR. Ansvaret skall vara täckt av en försäkring. Re-
geringen, eller en myndighet som regeringen bestämmer, kan befria
anläggningsinnehavaren från försäkringsskyldigheten om anläggningsin-
nehavaren ställer godtagbar ekonomisk säkerhet för sina förpliktelser och
sörjer för regleringen av inträffade skador (27 § andra stycket). Som ex-
empel på sådan ekonomisk säkerhet anges i förarbetena bankgaranti och
deposition av värdehandlingar (SOU 1959:34 s. 53, SOU 1962:14 s. 82 f.
och prop 1968:25 s. 147 f.). Ersättningsbeloppen har senast övervägts år
1995 då anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp höjdes från 1 200 mil-
joner kr till 175 miljoner SDR (prop. 1994/95:134, bet. 1994/95:LU25,
rskr. 1994/95:304, SFS 1995:420).
Ersättningsansvaret enligt det första ersättningssteget (se avsnitt 4.1)
omfattar även skador som har uppkommit i andra stater än konventions-
stater, förutsatt att olyckan har inträffat i Sverige (3 §). Regeringen kan
enligt samma stadgande bestämma att anläggningsinnehavarens ansvar
inte skall omfatta skador i en stat som inte är konventionsstat, om inte er-
sättning i den staten skulle ha betalats för en skada i Sverige (rcciproci-
tetsprincipen). Regeringen har dock inte utnyttjat denna möjlighet.
Prop. 2000/01:43
10
Genom den senaste höjningen av det ansvarsbelopp som gäller för an-
läggningsinnehavare har det andra ersättningssteget - statsansvaret upp
till 175 miljoner SDR - förlorat sin betydelse i Sverige.
Enligt den bestämmelse som ansluter till tilläggskonventionens tredje
ersättningssteg betalas ersättning för skador som har uppkommit i Sve-
rige eller i andra stater anslutna till Brysselkonventionen (s.k.
Brysselstater, se ovan) eller på eller över det fria havet ombord på fartyg
eller luftfartyg som är registrerade i Sverige eller någon annan Bryssel-
stat. Vidare ersätts skador som har uppkommit på eller över det fria havet
i andra fall, om skadan har tillfogats en Brysselstat eller en medborgare i
en sådan stat, varvid dock ersättning för skador på fartyg eller luftfartyg
betalas endast om fartyget vid tiden för atomolyckan var registrerat i en
Brysselstat (29 §).
Utöver de ersättningsregler som har föranletts av Pariskonventionen
och tilläggskonventionen (17 och 28-31 §§, jfr föregående avsnitt) in-
fördes 1982 ett fjärde ersättningssteg i atomansvarighetslagen. Enligt
detta skall staten, i de fall en anläggningsinnehavare här i landet är
ansvarig och de ersättningar som utgår enligt första-tredje ersättnings-
stegen inte räcker till för att ersätta uppkommen skada, betala ersättning
upp till 3 miljarder kronor (31 a §). Även ersättningen enligt det fjärde
steget är underkastad vissa inskränkningar. Svenska statens ansvar om-
fattar bara skador i Danmark, Finland, Norge och Sverige samt skador
som har uppkommit ombord på fartyg eller luftfartyg som är registrerade
i något av dessa länder. Därutöver ersätts skador som svenska medbor-
gare eller svenska juridiska personer har lidit, oavsett var skadan har in-
träffat. Även skador i en annan Brysselstat ersätts, dock endast enligt
reciprocitetsprincipen.
Värdeutvecklingen på den särskilda dragningsrätten har lett till att
maximibeloppet i steg tre överstiger vad som kan betalas ut enligt det
fjärde ersättningssteget. Det innebär att någon ersättning för närvarande
inte kan betalas ut enligt detta ersättningssteg.
Om det, efter att en atomolycka har inträffat, visar sig att det ansvars-
belopp som gäller enligt första-fjärde stegen inte räcker till ersättning för
uppkommen skada, bereds ersättning av statsmedel enligt grunder som
bestäms i en särskild lag (33 §). Någon viss ersättningsnivå garanteras
inte genom bestämmelsen. Bestämmelsen är inte begränsad till fall då
skador har uppkommit i Sverige eller har orsakats av en atomolycka för
vilken innehavaren av en atomanläggning i Sverige är ansvarig (prop.
1981/82:163 s. 50-51 ochs. 65).
Sammanfattningsvis gäller för närvarande följande ersättningsbelopp i
Sverige. (Belopp som har bestämts i SDR anges omräknade till svenska
kronor. Beräkningen utgår från att 1 SDR motsvarar 11 kronor.)
Prop. 2000/01:43
11
Steg 1 (inom
vilket steg 2 ryms)
Steg 3
Steg 4
Miljoner kronor
Anläggningsinnehavaren 0-1 925
Prop. 2000/01:43
Gemensamt av samtliga 1 925-3 300
stater som är anslutna
till tilläggskonventionen
Svenska staten -3 000
4.3 Atomansvarigheten i några andra länder
Enligt en sammanställning som har gjorts av OECD:s atomenergiorgan
NEA i mars 1999 uppgår gränserna för anläggningsinnehavamas ansvar
till följande belopp, såvitt gäller det ansvar som skall vara täckt av för-
säkring eller på annat sätt garanterat, i de stater som är anslutna till Pa-
riskonventionen.
Försäkrat eller |
SEK |
SDR | |
Nederländerna |
750 milj. NLG |
3 miljarder |
285 milj. |
Finland |
175 milj. SDR |
1,9 miljarder |
175 milj. |
Sverige |
175 milj. SDR |
1,9 miljarder |
175 milj. |
Storbritannien |
140 milj. GBP |
1,8 miljarder |
165 milj. |
Spanien |
25 miljarder ESP |
1,3 miljarder |
125 milj. |
Belgien |
4 000 milj. BEF |
881 milj. |
80 milj. |
Frankrike |
600 milj. FRF |
810 milj. |
75 milj. |
Norge |
60 milj. SDR |
660 milj |
60 milj. |
Danmark |
60 milj. SDR |
660 milj. |
60 milj. |
Italien |
7 500 milj. ITL |
34,5 milj. |
5 milj. |
I Belgien har regeringen utarbetat ett förslag till höjning av ansvarsbe-
loppet till 12 miljarder belgiska franc (ca 200 miljoner SDR). Ändringen
är tänkt att träda i kraft den 1 januari 2001.
I Tyskland gäller sedan år 1986 att ansvaret för anläggningsinnehavare
är obegränsat för atomskador som inträffar i Tyskland till följd av en
atomolycka vid en tysk anläggning. Anläggningsinnehavarens ansvar
skall vara garanterat intill ett belopp om 500 miljoner tyska mark
(ca 2,25 miljarder kr). Om skadan överstiger detta belopp träder den
tyska staten in och gottgör anläggningsinnehavaren - ersättningskravet
skall alltid riktas mot denne - intill ett sammanlagt belopp om 1 miljard
tyska mark (ca 4,2 miljarder kr). Den tyska staten har också ett supple-
rande ansvar intill detta belopp. Enligt uppgift från det tyska
miljödepartementet (Bundesministerium för Umwelt, Naturschutz und
Reaktorsicherheit) övervägs för närvarande en höjning av kravet på fi-
nansiell säkerhet till fem miljarder tyska mark.
Japan, USA, Schweiz och Österrike, som inte är bundna av någon
atomansvarighetskonvention har följande ersättningssystem för atom-
skador.
12
I Japan är anläggningsinnehavarens ansvar obegränsat och skall vara
täckt av en försäkring eller annan ekonomisk garanti om 30 miljarder yen
(ca 2,25 miljarder kr).
I Förenta staterna gäller för anläggningsinnehavarens ansvar en för-
säkringsgräns som bestäms av den tillgängliga kapaciteten på marknaden
för ansvarsförsäkring, för närvarande 200 miljoner dollar (primary finan-
cial protection). Anläggningsinnehavama är härutöver skyldiga att delta i
ett särskilt ersättningsprogram (Secondary Financial Protection Program)
för skador som överstiger den första nivån. Detta är ett program för risk-
delning inom kämkraftsindustrin. Genom den första och andra nivån
finns sammanlagt 9,7 miljarder dollar tillgängligt för ersättning för atom-
skada. Om beloppet är otillräckligt för att ersätta uppkommen skada kan
kongressen besluta om ytterligare ersättning.
Schweiz har ett ersättningssystem som innebär obegränsat ansvar. An-
svaret skall intill ett belopp om 700 miljoner schweiziska franc
(ca 3,8 miljarder kr) vara täckt av försäkring.
Den 1 januari 1999 trädde en ny atomansvarighetslag i kraft i Öster-
rike. Enligt denna är ansvaret obegränsat för innehavare av atomanlägg-
ningar och för transportörer av atomsubstanser. En innehavare av en
atomanläggning i Österrike är skyldig att vidmakthålla en ansvarsförsäk-
ring på minst 5,6 miljarder österrikiska schilling (ca 3,3 miljarder kr)
plus en försäkring på 560 miljoner österrikiska schilling (ca 330 miljoner
kr) till täckande av räntor och kostnader. För bl.a. forskningsreaktorer
gäller lägre försäkringsbelopp.
Prop. 2000/01:43
5 Utgångspunkter och inriktning
Regeringens bedömning: Atomansvarighetspolitikens främsta mål är
att tillgodose de skadelidandes berättigade krav på ersättning för
atomskador. Ersättningsansvaret för dessa skador bör i första hand bä-
ras av kämkraftsindustrin. Innehavare av atomanläggningar borde där-
för åläggas ett obegränsat ansvar. Vidare är det nödvändigt att
ansvaret är garanterat av betryggande ekonomiska säkerheter. Det är
otillfredsställande att låta försäkringskapaciteten vara avgörande för
ansvarsnivån. Därför bör inriktningen vara att finna en lösning där
andra ekonomiska säkerheter utnyttjas som komplement till ansvars-
försäkring. Detta bör skapa förutsättningar för högre ersättningsni-
våer.
Skälen för regeringens bedömning: Det främsta målet med regering-
ens atomansvarighetspolitik är att tillgodose de skadelidandes berättigade
krav på ersättning för skada vid en atomolycka. För att kunna uppfylla
detta mål är det av avgörande betydelse att det finns ett väl fungerande
ersättningssystem som garanterar de skadelidande adekvat och snabb
ersättning. I ett sådant ersättningssystem bör i enlighet med vad som har
uttalats i tidigare lagstiftningsärenden det ekonomiska ansvaret för atom-
skador i första hand bäras av kämkraftsindustrin (se bl.a. prop.
1987/88:139 s. 8 och prop. 1994/95:134 s. 9 samt bet. 1989/90:LU29,
13
1992/93:LU39, 1994/95:LU25 och 1997/98:LU27). Från denna utgångs-
punkt borde anläggningsinnehavaren åläggas ett obegränsat ansvar. Detta
är också den rådande ordningen när det gäller verksamheter med risker
som är likartade dem vid kärnteknisk verksamhet, se t.ex. 11 kap. 18 §
miljöbalken (ansvar för dammhaveri) och 31 kap. samma balk (ansvar
för miljöskador).
I tidigare lagstiftningsärenden har ett obegränsat ansvar ansetts vara
oförenligt med Pariskonventionen. Denna uppfattning uttalades senast
vid 1995 års ändringar i atomansvarighetslagen (se prop. 1994/95:134
s. 9 och bet. 1994/95 :LU25). Motsatt uppfattning har dock uttryckts i
Ds 1997:55, Ändringar i atomansvarighetslagen. Regeringen tar därför
upp denna fråga till nytt övervägande i avsnitt 6.2.
Skulle ett obegränsat ansvar anses oförenligt med Pariskonventionen
bör Sverige med kraft verka för att konventionen ändras så att den tillåter
ett obegränsat ansvar. Som framgår av avsnitt 4.1 pågår en översyn av
Pariskonventionen och förhandlingssituationen såvitt gäller frågan om ett
obegränsat ansvar ser mycket ljus ut. Skulle det ändå visa sig att denna
ändring inte kommer till stånd måste regeringen överväga andra, likvär-
diga, alternativ för anläggningsinnehavamas ansvar.
Oberoende av om ett obegränsat ansvar eller andra, likvärdiga, alter-
nativ införs, måste det skapas ekonomiska garantier som svarar mot en
sådan betydande skärpning av ansvaret.
Ansvarsförsäkring är den typ av ekonomisk garanti som har kommit att
utnyttjas för att säkerställa anläggningsinnehavamas åligganden enligt
atomansvarighetslagen. Vilken kapacitet som marknaden är beredd att
ställa till förfogande för denna försäkringstyp har hittills varit avgörande
för vilken ansvarighetsnivå som fastställts för anläggningsinnehavama.
Regeringen har kunnat konstatera att tillgänglig försäkringskapacitet för
atomansvarsförsäkringar har varit oförändrad sedan i maj 1998. Svenska
atomförsäkringspoolen har som förklaring till detta uppgett att kapacite-
ten på marknaden för atomansvarsförsäkringar har minskat det senaste
året. Detta beror bl.a. på att vissa större försäkringsbolag som tidigare har
ingått i poolsamarbetet avbrutit detta. Även pågående och kommande
strukturomvandlingar inom försäkringsbranschen bedöms kunna påverka
utvecklingen av försäkringskapaciteten negativt. Försäkringskapaciteten
har således inte utvecklat sig i sådan takt som hade varit önskvärd med
beaktande av de utgångspunkter för atomansvarigheten som regeringen
har uttalat i det föregående. Försäkringsmarknaden kan visserligen sägas
vara i hög grad reaktiv, dvs. den agerar när den vet hur den miljö som
den skall verka i gestaltar sig, och det skulle därför kunna hävdas att an-
svarsbeloppet skulle kunna sättas högre än vad dagens försäkringskapa-
citet medger, eftersom försäkringsbranschen, åtminstone efter en viss tid,
kommer att tillskapa erforderlig kapacitet. Man kan dock inte bortse från
möjligheten att försäkringsmarknaden, trots en anpassningsperiod, inte
fönnår att tillskapa erforderlig kapacitet.
Det anförda visar att det är otillfredsställande att låta försäkringskapa-
citeten vara avgörande för ansvarsnivån. Detta illustreras också av att
kapaciteten för sakförsäkringar möjliggör att anläggningsinnehavama
försäkrar sina anläggningar för belopp som väsentligt överstiger de ni-
våer som kapaciteten för atomansvarsförsäkringen medger. Därför bör
Prop. 2000/01:43
14
inriktningen vara att finna en lösning som innebär att andra ekonomiska
säkerheter kan utnyttjas som komplement till ansvarsförsäkringen.
Som anförs i avsnitt 4.2 finns möjlighet för regeringen eller den myn-
dighet regeringen bestämmer att befria en anläggningsinnehavare från
försäkringsplikten om denne ställer betryggande säkerhet för sina för-
pliktelser. I förarbetena till atomansvarighetslagen anges som exempel på
alternativa säkerheter bankgaranti och deposition av värdehandlingar.
Några sådana säkerheter torde dock inte ha kommit till användning i
praktiken. Även andra typer av ekonomiska säkerheter kan tänkas, t.ex.
risk- eller katastrofobligationer. En annan möjlighet är att anläggnings-
innehavama går samman i ett s.k. poolsystem för riskfördelning.
För att skapa förutsättningar för att säkerställa högre ersättningsnivåer,
bör en särskild utredare få i uppdrag att lämna förslag till ett system där
ekonomiska säkerheter eller garantier utnyttjas som komplement till an-
svarsförsäkringen. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt
6.3.1.
Prop. 2000/01:43
6 Ansvaret för anläggningsinnehavare
6.1 Inledning
I detta avsnitt behandlas först frågan om anläggningsinnehavare kan
åläggas ett obegränsat skadeståndsansvar (avsnitt 6.2). Därefter behand-
las ansvarsbeloppet för innehavare av s.k. normalriskanläggningar (av-
snitt 6.3.1) och i samband därmed frågan om alternativ till ansvarsför-
säkring som säkerhet för anläggningsinnehavares ansvar. Slutligen be-
handlas ansvaret för atomskador till följd av olyckor i samband med
framställning m.m. av obestrålat uran (avsnitt 6.3.2).
6.2 Obegränsat ansvar?
Regeringens bedömning: Att införa ett obegränsat ansvar är inte för-
enligt med Pariskonventionen i dess nuvarande lydelse. I avvaktan på
revideringen av Pariskonventionen bör anläggningsinnehavamas an-
svar därför vara begränsat.
Promemorians förslag: I promemorian föreslås ett obegränsat ansvar
för innehavare av samtliga typer av atomanläggningar (se promemorian
s. 43-73, 76-80 och 95).
Remissinstanserna: Några remissinstanser, bl.a. Naturvårdsverket,
Länsstyrelsen i Hallands län, Oskarshamns kommun och Värbergs kom-
mun, har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Flertalet re-
missinstanser har dock avstyrkt förslaget med hänvisning till att ett obe-
gränsat ansvar strider mot Pariskonventionen.
Bland andra Affärsverket Svenska Kraftnät har påpekat att det ter sig
lämpligare att avvakta med nationell lagstiftning som avviker från kon-
15
ventionens ordalydelse till dess att bakomliggande konventionstext har
ändrats eller det föreligger en för konventionsstatema bindande överens-
kommelse om konventionstolkningen.
Skälen för regeringens bedömning
Av redogörelsen i avsnitt 5 framgår att regeringens atomansvarighets-
politik bygger på uppfattningen att de skadelidandes intressen är centrala,
att ersättningsansvaret i första hand skall bäras av kämkraftsindustrin och
att detta ansvar bör vara obegränsat.
En förutsättning för att ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat
ansvar är att detta är förenligt med Sveriges åtaganden enligt Pariskon-
ventionen. Skulle Sverige bryta mot sina folkrättsliga förpliktelser kan
det leda till negativa konsekvenser för det internationella arbetet både
inom atomansvarighetsområdet och andra områden. Bland andra Sveri-
ges advokatsamfund har framhållit vikten av att Sverige håller ingångna
internationella avtal.
Av redogörelsen i avsnitt 4.1 framgår att Pariskonventionen bygger på
bl.a. principerna om strikt ansvar och begränsning av anläggningsinne-
havarens ansvar till beloppet. Frågan är om Pariskonventionen ändå ger
utrymme för en tolkning som möjliggör införandet av ett obegränsat an-
svar för anläggningsinnehavare.
Bestämmelserna i Pariskonventionen
Enligt artikel 7 (a) får det sammanlagda belopp som skall utbetalas för
skador som har orsakats av en enda atomolycka inte överstiga det högsta
ansvarsbelopp som har föreskrivits enligt artikeln. I artikel 7 (b) före-
skrivs att maximibeloppet för anläggningsinnehavarens ansvarighet i
anledning av skador av en atomolycka skall utgöra 15 miljoner SDR.
Konventionen möjliggör dock för konventionsstatema att föreskriva ett
högre belopp. Något högsta belopp anges inte (jfr avsnitt 4.1).
Enligt promemorian kan artikel 7, mot bakgrund av att där inte före-
skrivs något högsta ansvarsbelopp, inte anses hindra att konventionssta-
tema i den nationella lagstiftningen föreskriver ett obegränsat ansvar. Det
bör dock noteras dels att artikel 7 (b) hänvisar till ett visst belopp, dels att
i artikel 7 genomgående används orden belopp (”amount”) och ansvars-
belopp (”liability amount”). Ordvalet tyder på att ansvaret är avsett att
vara begränsat. Sveriges advokatsamfund har med hänvisning till bl.a.
artikel 7 (a) anfört att det inte kan anses klarlagt att Pariskonventionen
ger utrymme för att införa ett obegränsat ansvar.
Enligt artikel 10 är anläggningsinnehavaren skyldig att, för att täcka
sitt ansvar enligt konventionen, ta och vidmakthålla försäkring eller an-
nan ekonomisk säkerhet till det belopp som har fastställts enligt artikel 7.
Som Svea hovrätt har anfört medför Pariskonventionens konstruktion att
det blir omöjligt att ålägga anläggningsinnehavare ett sådant ansvar som i
praktiken inte kan förväntas bli täckt av försäkring. I flera tidigare lag-
stiftningsärenden har det också framhållits att det inte är möjligt att
försäkra eller på annat sätt ekonomiskt garantera ett obegränsat ansvar.
Prop. 2000/01:43
16
Detta förhållande gäller fortfarande. Ett obegränsat ansvar skulle därför
strida mot artikel 10.
Ytterligare en bestämmelse som bör beröras i detta sammanhang är ar-
tikel 15. Enligt artikel 15 (a) far varje konventionsstat vidta sådana åt-
gärder som den finner nödvändiga för att bygga ut det ersättningssystem
som skapas genom konventionen. Av artikel 15 (b) följer att om en stat
inför ersättningshöjande åtgärder far dessa, till den del ersättningen skall
utgå av allmänna medel och överstiger 5 miljoner SDR, vidtas under sär-
skilda villkor som avviker från konventionens bestämmelser. Bestäm-
melsen far motsatsvis anses innebära att övriga ersättningshöjande åtgär-
der får vidtas endast om de står i överensstämmelse med konventionens
övriga bestämmelser.
Motivuttalanden m.m.
Den redovisade tolkningen av artiklarna 7, 10 och 15 stämmer väl över-
ens med konventionens ändamål och syfte.
I konventionens preambel sägs att konventionsstatema önskar tillför-
säkra dem som tillfogas skada genom nukleära olyckor skälig och rättvis
ersättning, samtidigt med att nödvändiga åtgärder vidtas för att inte ut-
vecklingen av produktion och användning av atomenergi för fredliga än-
damål skall hindras. Ett begränsat ansvar ligger i linje med sistnämnda
uttalande. I samma riktning verkar de uttalanden om konventionens bak-
grund och ändamål som framkommer i den s.k. Exposé des Motifs som
antogs av OECD:s råd den 16 november 1982 och som sammanfattas i
de fyra grundläggande principer som återges i avsnitt 4.1.
Någon överenskommelse mellan konventionsstatema att Pariskonven-
tionen skall tolkas på visst sätt finns inte. Liksom Justitiekanslern,
Svenska atomförsäkringspoolen, Sveriges advokatsamfund och ABB
Atom Aktiebolag saknar regeringen kännedom om att företrädare för
konventionsstatema, Tyskland undantaget, eller något organ inom OECD
skulle ha gett uttryck för någon annan uppfattning än att Pariskonven-
tionen inte är förenlig med nationella regler om obegränsat ansvar.
Det torde således inte råda någon tvekan om att Pariskonventionens
ansvarsbestämmelser bygger på tanken om ett till beloppet begränsat
ansvar för innehavare av atomanläggningar och att artiklarna 7, 10 och
15, även om de möjliggör för medlemsstaterna att höja ansvarsbeloppet,
inte ger utrymme för att ålägga anläggningsinnehavaren ett beloppsmäs-
sigt obegränsat ansvar.
Ändamålsförskjutning
I promemorian ifrågasätts om inte de skäl och överväganden som ligger
till grund för konventionens ersättningssystem till följd av en förändrad
syn på kärnkraften som sådan samt dennas tekniska och ekonomiska ut-
veckling har förskjutits så att hänsynen till kämkraftsindustrin bör stå
tillbaka för hänsynen till de skadelidande.
Pariskonventionen tillkom i ett skede då atomenergin nyligen hade ta-
gits i bruk för fredliga ändamål. Utvecklingen av atomenergin för sådana
ändamål hade ställt bl.a. lagstiftarna inför nya problem, inte minst vad
Prop. 2000/01:43
17
gällde skadeståndsfrågor. Man var medveten om atomenergins risker och
att en olycka kunde få oerhörda konsekvenser. Man insåg också att ska-
deföljdema med stor sannolikhet inte skulle begränsa sig till det land där
olyckan inträffade och att problemen därför i allra högsta grad hade in-
ternationell karaktär. Det var en grundläggande uppfattning att allmän-
heten skulle tillförsäkras ett tillfredsställande skydd. Samtidigt fanns en
ambition att inte hindra utvecklingen av atomindustrin genom att ålägga
den ett oproportionerligt skadeståndsansvar. Den allmänna skadestånds-
rätten ansågs inte lämpad för de särpräglade förhållandena på atomener-
giområdet. Detta ledde till att ett flertal europeiska stater påbörjade det
arbete som resulterade i Pariskonventionen.
Svea hovrätt har uttalat att den delar promemorians uppfattning att för-
hållandena på atomindustrins område har förändrats väsentligt sedan
Paris- och tilläggskonventionernas tillkomst. Hovrätten har dock uttryckt
att dessa förhållanden inte kan tas till intäkt för att ge konventionen en
tolkning som strider såväl mot dess ordalydelse som mot de principer för
konventionens ansvarssystem som det tidigare har rått enighet om.
Svenska atomförsäkringspoolen och Svensk Kärnbränslehantering Aktie-
bolag har gett uttryck för liknande uppfattningar.
Ett visst stöd för att det har skett en ändamålsförskjutning sedan Paris-
konventionens tillkomst ger de återkommande höjningarna av ansvars-
beloppen och de i samband därmed gjorda uttalandena om att i första
hand kämkraftsindustrin bör bära ansvaret för atomskador. I samma rikt-
ning verkar också tillkomsten av lagen (1997:1320) om kärnkraftens av-
veckling (prop. 1996/97:176, bet. 1997/98:NU5, rskr. 1997/98:132). Det
är emellertid svårt att få någon samlad uppfattning om i vilken utsträck-
ning det har skett någon motsvarande utveckling i de övriga konven-
tionsstaterna. Det förhållandet att Pariskonventionen för närvarande är
föremål för en revision med en strävan bl.a. mot ökade ansvarsbelopp
kan i och för sig anses ge uttryck för en ändrad syn på atomansvarighets-
frågoma och de olika intressen som gör sig gällande. Häremot kan
emellertid invändas att ett flertal konventionsstater hittills inte på mot-
svarande sätt som Sverige återkommande har höjt ansvarsbeloppen för
atomskador. Det är därför tveksamt om det finns fog för att hävda att det
skett en ändamålsförskjutning vad gäller Pariskonventionen.
Oavsett hur det förhåller sig med frågan om ändamålsförskjutning
torde en sådan inte berättiga till en tolkning av konventionen som strider
mot dess ordalydelse och mot de principer för konventionens ansvars-
system som det tidigare har rått enighet om.
Slutsatser
Det torde det inte finnas några förutsättningar för att avvika från den
uppfattning om det obegränsade ansvarets konventionsstridighet som har
kommit till klart uttryck i åtskilliga tidigare lagstiftningsärenden och ut-
skottsbehandlingar. Som även har uttalats i de sammanhangen bör Sve-
rige inte lämna Pariskonventionen. Sverige bör i stället inom ramen för
det pågående revisionsarbetet verka för ett obegränsat ansvar. Som tidi-
gare har nämnts råder det för närvarande enighet om att Pariskonventio-
nen skall ändras så att det blir möjligt för konventionsstatema att ålägga
Prop. 2000/01:43
18
innehavare av atomanläggningar ett obegränsat skadeståndsansvar. Prop. 2000/01:43
Skulle situationen förändras och ändringen inte komma till stånd måste
regeringen som tidigare har uttalats överväga andra, likvärdiga, alterna-
tiv. Tills vidare bör dock utgångspunkten vara att Pariskonventionen änd-
ras på ett sådant sätt att ett obegränsat ansvar kan införas. I avvaktan
härpå bör anläggningsinnehavamas ansvar vara begränsat. En övergång
till obegränsat ansvar bör förberedas genom att en särskild utredare far i
uppdrag att lämna förslag till hur ett sådant ansvar bör genomföras i
atomansvarighetslagen (se vidare avsnitt 6.3.1).
6.3 En höjning av ansvarsbeloppen for innehavare av
atomanläggningar
6.3.1 Ansvarsbeloppet för innehavare av s.k.
normalriskanläggning
Regeringens förslag: Ansvarsbeloppet för innehavare av en atoman-
läggning för annat ändamål än framställning, bearbetning och förva-
ring av obestrålat uran höjs till 300 miljoner SDR (ca 3 300 miljoner
kr) per olycka.
Promemorians förslag: I promemorian föreslås att innehavare av
atomanläggningar skall vara skyldiga att ta och vidmakthålla försäkring
för att täcka sitt ansvar för atomskador till ett belopp om lägst
300 miljoner SDR (se promemorian s. 85-89).
Remissinstanserna: Naturvårdsverket, Länsstyrelsen i Hallands län,
Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Oskarshamns kommun och
Varbergs kommun har tillstyrkt förslaget.
Bland andra Svea hovrätt, Justitiekanslern och Sveriges advokatsam-
fund har avstyrkt förslaget. Svea hovrätt har bl.a. anfört att det inte i
promemorian presenteras någon närmare utredning om vare sig försäk-
ringsmarknadens möjligheter att erbjuda sådan försäkring eller vilka
effekter som en sådan omfattande försäkringsplikt skulle fa för anlägg-
ningsinnehavare, inteckningshavare m.fl.
Sydkraft Aktiebolag m.fl. företrädare för kämkraftsindustrin har fram-
hållit att en höjning av ansvarsbeloppet leder till en höjning av försäk-
ringspremierna, vilket i sin tur leder till ökade kostnader för industrin.
Detta medför försämringar i konkurrensförmåga gentemot såväl andra
energislag som kämkraftsproducerad energi i andra länder.
Kontakterna med försäkringsgivaren och kärnkraftsindustrin:
Svenska atomförsäkringspoolen har uppgett att försäkringskapaciteten nu
medger ett ansvarsbelopp på 300 miljoner SDR. Enligt Svenska atomför-
säkringspoolen skulle en höjning av ansvarsbeloppet till denna nivå vid
en preliminär bedömning medföra en ökning av premiema med drygt
50 %. Enligt företrädare för kämkraftsindustrin kan i och för sig en höj-
ning av ansvarsbeloppen godtas, men det har framhållits att det av kon-
kurrensskäl är viktigt att inte någon stat inför ett avsevärt högre ansvars-
belopp än andra.
19
Skälen för regeringens förslag
En höjning av ansvarsbeloppen är, som framgår av föregående avsnitt,
beroende av möjligheten att täcka beloppet med försäkring eller annan
ekonomisk säkerhet.
Försäkring
Enligt 22 § första stycket atomansvarighetslagen skall innehavare av
atomanläggningar i Sverige ta och vidmakthålla försäkring för att täcka
sin ansvarighet för atomskador enligt denna lag eller motsvarande lag-
stiftning i någon annan konventionsstat intill det ansvarsbelopp som
gäller enligt 17 § första stycket.
Enligt de uppgifter som Svenska atomförsäkringspoolen har lämnat till
Justitiedepartementet har kapaciteten på marknaden för atomansvars-
försäkringar ökat sedan den senaste höjningen av ansvarsbeloppet år
1995. Svenska atomförsäkringspoolen har i juni 2000 bedömt att försäk-
ringskapaciteten medger ett ansvarsbelopp om 300 miljoner SDR.
Den ökning av försäkringskapaciteten som nu har inträtt möjliggör en
betydande höjning av ansvarsbeloppet. Denna möjlighet bör utnyttjas i
sin helhet.
Svenska atomförsäkringspoolen har uppskattat att en höjning till
300 miljoner SDR innebär en ökning av försäkringspremien med drygt
50 %. Med hänsyn till att det ekonomiska ansvaret för atomskador i
första hand bör åvila kämkraftsindustrin kan denna kostnadsökning inte
anses orimlig.
Vad gäller de av företrädare för kämkraftsindustrin åberopade svårig-
heterna från konkurrenssynpunkt vid en höjning av ansvarsbeloppet an-
ser regeringen att den föreslagna höjningen inte torde leda till sådana
svårigheter från konkurrenssynpunkt att det finns anledning att inte till
fullo utnyttja den ökade försäkringskapaciteten. Förhållandevis höga ni-
våer gäller redan nu i Nederländerna, Schweiz, Tyskland och Österrike
(se avsnitt 4.3).
Kapaciteten på marknaden för atomansvarsförsäkringar har i princip
varit oförändrad sedan maj 1998. Med beaktande av de utgångspunkter
som är vägledande för regeringens atomansvarighetspolitik hade det varit
önskvärt med en större ökning av försäkringskapaciteten, eftersom an-
läggningsinnehavarens ansvar då hade kunnat skärpas ytterligare. Det går
heller inte att förlita sig på försäkringsmarknadens reaktivitet för att
åstadkomma en ytterligare kapacitetsökning (jfr avsnitt 5).
Det anförda visar att det är otillfredsställande att låta försäkringskapa-
citeten vara avgörande för ansvarsnivån. Det finns därför behov av att
undersöka förutsättningarna för att som komplement till ansvarsförsäk-
ringen utnyttja andra ekonomiska säkerheter för anläggningsinnehavar-
nas skadeståndsansvar. Denna fråga behandlas i det följande.
Annan ekonomisk säkerhet
Som tidigare framgått kan en anläggningsinnehavare efter beslut av
regeringen - eller den myndighet regeringen bestämmer - befrias från sin
försäkringsskyldighet under förutsättning att anläggningsinnehavaren
Prop. 2000/01:43
20
ställer säkerhet för sina förpliktelser och sörjer för skaderegleringen. De
säkerheter som nämns i förarbetena till atomansvarighetslagen, bankga-
ranti och deposition av värdehandlingar, torde, som redan har konstate-
rats, inte ha använts i praktiken. I Sverige har vi inte heller någon erfa-
renhet av de övriga tänkbara säkerheter som omnämns i avsnitt 5, dvs.
risk- eller katastrofobligationer samt poolsystem.
Det kan inte anses rimligt att införa regler som förutsätter att i sam-
manhanget nya säkerheter införs utan att det står klart att sådana säker-
heter kan tillskapas och utnyttjas av anläggningsinnehavama. Det måste
också utarbetas godtagbara system för hanteringen av ersättningsanspråk.
Det bör därför inte komma i fråga att inom ramen för detta lagstiftnings-
ärende föreskriva ett högre belopp än som för närvarande kan täckas av
tillgänglig försäkringskapacitet.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår regeringen att ansvarsbe-
loppet för innehavare av atomanläggningar bör bestämmas till 300 miljo-
ner SDR.
För att skapa förutsättningar för att säkerställa högre ersättningsnivåer
bör den i avsnitt 6.2 omnämnda särskilde utredaren få i uppdrag att kart-
lägga såväl vilka försäkringslösningar som vilka säkerheter eller garan-
tier som finns att tillgå.
6.3.2 Ansvarsbeloppet vid befattning med obestrålat uran
Regeringens bedömning: Ansvarsbeloppet för innehavare av en an-
läggning för enbart framställning, behandling eller förvaring av obe-
strålat uran samt för transport av sådant uran bör bibehållas på nu
gällande nivå, 10 miljoner SDR (ca 110 miljoner kr).
Prop. 2000/01:43
Promemorians förslag: I promemorian föreslås att ansvaret för inne-
havare av anläggningar för enbart framställning, behandling eller förva-
ring av obestrålat uran samt för transport av sådant uran skall vara täckt
av en försäkring om minst 300 miljoner SDR (se promemorian s. 95 och
96).
Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har inte yttrat
sig särskilt i denna fråga.
Statens kärnkraftinspektion, Sveriges advokatsamfund och ABB Atom
Aktiebolag har avstyrkt förslaget.
Skälen för regeringens bedömning: Enligt 17 § första stycket andra
punkten atomansvarighetslagen är ansvaret för en anläggning för enbart
framställning, behandling eller förvaring av obestrålat uran begränsat till
10 miljoner SDR (ca 110 miljoner kr). Samma belopp gäller enligt första
stycket tredje punkten för transport av sådant uran.
Den aktuella bestämmelsen grundar sig på artikel 7 (b) (ii) i Pariskon-
ventionen, som möjliggör för konventionsstatema att - under hänsyns-
tagande till slaget av atomanläggning eller atomsubstanser och till de
sannolika följderna av en olycka som härrör från anläggningen eller sub-
stanserna - föreskriva ett lägre ansvarsbelopp än för andra anläggningar.
Enligt 17 § första stycket andra punkten i dess ursprungliga lydelse
kunde ansvarsbeloppet - med hänsyn till anläggningens storlek eller art,
21
omfattningen av cn transport eller annan omständighet - fastställas till
lägre belopp än de 50 miljoner kr som gällde enligt huvudregeln, dock
inte under 25 miljoner kr. I samband med höjningar av ansvarsbeloppet
år 1982 från 50 till 500 miljoner kr övervägdes behovet av att behålla
undantagsregeln. Dåvarande ASEA-ATOM innehade en bränslefabrik
där verksamheten enligt gällande tillstånd endast avsåg obestrålat uran. I
anläggningen förvarades betydande mängder av sådant material, bl.a. i
form av uranhexafluorid. Detta ämne kunde visserligen under vissa
ogynnsamma förhållanden medföra omfattande skador. Sannolikheten
för det ansågs dock som tämligen obetydlig och risken för omfattande
spridning i luften bedömdes som liten. Mot denna bakgrund föreslogs i
propositionen att undantagsregeln skulle behållas och att ansvaret för
innehavare av atomanläggningar för enbart framställning, behandling
eller förvaring av obestrålat uran samt för transport av sådant uran be-
gränsades till 100 miljoner kr för varje olycka (prop. 1981/82:163 s. 45).
Frågan om ansvarsbeloppet för befattning med obestrålat uran be-
handlades senast i samband med 1995 års ändringar i atomansvarighets-
lagen. Regeringen ansåg då inte att det förelåg någon anledning att
justera ansvarsbeloppet eftersom riskerna vid hanteringen av obestrålat
uran är väsentligt lägre än vid en reaktorolycka. Beloppet borde dock
enligt regeringen anges i SDR. Ansvarsbeloppet fastställdes därför till
10 miljoner SDR (prop. 1994/95:134 s. 10 f.).
Den verksamhet i Sverige, förutom transporter, som berörs av be-
stämmelsen är ABB Atom Aktiebolags (under namnändring till Wes-
tinghouse Atom AB) bränslefabrik utanför Västerås. Dessutom innehar
Ranstad Mineral Aktiebolag en anläggning i Ranstad för rening av anri-
kat obestrålat uran.
Vid remissbehandlingen av promemorian och vid mötet i Justitiede-
partementet den 8 maj 1998 har ABB Atom Aktiebolag upplyst att till-
verkningen av bränsle omfattar bearbetning av ämnet uranhexafluorid till
urandioxid, tillverkning och montering av mekaniska delar av bränslet
samt inkapsling av urandioxid. På fabrikens område lagras merparten
som uranhexafluorid eller i form av någon uranoxid. En atomolycka i
fabriken skulle ha mycket ringa utbredning och skulle ha skadlig effekt
endast på personer som befinner sig i olycksplatsens omedelbara närhet.
ABB Atom Aktiebolag har bedömt det som ytterst osannolikt att perso-
ner eller material utanför aktuella byggnader skulle drabbas av en olycka.
Fissionsgaser och radioaktiva isotoper som skulle kunna orsaka person-
skador vid ett läckage från en atomanläggning förekommer enligt vad
som uppgetts över huvud taget inte i ABB Atom Aktiebolags fabrik.
Bolaget hanterar inte bestrålat bränsle. Vad beträffar transporter har ABB
Atom Aktiebolag förklarat att vid skada på transportemballage kan man
teoretiskt tänka sig att materialet sprids över ett mycket begränsat om-
råde i olycksplatsens omedelbara närhet. Uranmaterialet är dock lätt att
upptäcka och samla upp och eventuella stråldoser kan enligt ABB Atom
Aktiebolag förutsättas bli försumbara.
Statens kärnkraftinspektion har uttalat att det är motiverat att före-
skriva ett lägre försäkringsbelopp för den nu aktuella typen av anlägg-
ningar med hänsyn till att riskerna vid framställning av kärnbränsle och
vid transport av obestrålat uran inte går att jämföra med de risker som
föreligger i en kärnkraftsreaktor. Det kan enligt inspektionen ifrågasättas
Prop. 2000/01:43
22
varför inte detta synsätt bör gälla även i fortsättningen. Sveriges advokat-
samfund har gett uttryck för samma uppfattning.
Det har inte i detta lagstiftningsärende framkommit några omständig-
heter som motiverar en ändring av den uppfattning som regeringen tidi-
gare har givit uttryck för beträffande de risker för olycka som är förenade
med den nu aktuella verksamheten. Det finns därför inte någon anledning
att höja det ansvarsbelopp på 10 miljoner SDR för hantering och trans-
port av obestrålat uran som lades fast år 1995.
Prop. 2000/01:43
7 Det gemensamma statsansvaret enligt
tilläggskonventionen
Regeringens förslag: Sverige skall avge en förklaring i enlighet med
OECD:s råds rekommendation den 26 november 1992.
Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se pro-
memorian s. 92 f.).
Remissinstanserna: Justitiekanslern, Naturvårdsverket, Länsstyrelsen
i Västra Götalands län och Sveriges advokatsamfund har tillstyrkt
förslaget. Svea hovrätt, Statens räddningsverk och Länsstyrelsen i
Kalmar län har lämnat förslaget utan erinran. Övriga remissinstanser har
inte kommenterat förslaget.
Skälen för regeringens förslag: De stater som har anslutit sig till
tilläggskonventionen svarar gemensamt för att ersätta atomskador i inter-
vallet 175-300 miljoner SDR (det s.k. tredje steget, jfr avsnitt 4.1). Dessa
belopp fastställdes genom en ändring av tilläggskonventionen år 1982.
Därefter genomförde vissa konventionsstater höjningar av anläggnings-
innehavamas ansvarsbelopp till nivåer som överstiger det andra ersätt-
ningssteget, och i vissa fall t.o.m. det tredje ersättningssteget. Höjning-
arna gav upphov till frågan i vilken utsträckning konventionsstatema är
skyldiga att tillhandahålla ersättning enligt det tredje ersättningssteget
om en olycka orsakar skador överstigande 300 miljoner SDR och om an-
svarsbeloppet för den ansvarige anläggningsinnehavaren är högre än
tilläggskonventionens andra ersättningssteg, dvs. 175 miljoner SDR.
Frågan behandlades i början av 1990-talet vid flera sammanträden med
OECD:s atomenergiorgans expertgrupp för atomansvarighetsfrågor, som
består bl.a. av de stater som är parter till tilläggskonventionen. Expert-
gruppen ansåg det bäst förenligt med tilläggskonventionens syfte att i
den uppkomna situationen tolka konventionen på så sätt att hela beloppet
från det tredje ersättningssteget är tillgängligt för ersättning även om an-
svarsgränsen för den ansvarige anläggningsinnehavaren överstiger
175 miljoner SDR. Expertgruppen föreslog därför att i ett sådant fall ian-
språktagandet av det tredje ersättningssteget skall skjutas upp till dess att
anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp har utnyttjats till fullo och såle-
des därefter konventionsstatema tillskjuta allmänna medel för att ersätta
de återstående skadorna upp till 125 miljoner SDR. Denna lösning ansågs
också stå i överensstämmelse med tilläggskonventionens artikel 9 (c)
som föreskriver att ingen konventionsstat är skyldig att tillhandahålla
23
allmänna medel innan den ansvarige anläggningsinnehavarens ansvars-
belopp har utnyttjats till fullo.
Mot denna bakgrund antog OECD:s råd den 26 november 1992 en re-
kommendation angående tillämpningen av tilläggskonventionen, bilaga
5. Rekommendationen anger att de stater som är anslutna till konventio-
nen skall avge en förklaring av innebörd att de inte skall åberopa artikel 3
i konventionen för att vägra att tillsammans med övriga Brysselstater
tillhandahålla upp till 125 miljoner SDR i de fall en konventionsstat har
ålagt anläggningsinnehavare ett ansvar som överstiger 175 miljoner
SDR.
Hittills har fem stater avgett förklaring i enlighet med rekommendatio-
nen.
Vid en olycka i en svensk anläggning skulle, om en svensk anlägg-
ningsinnchavare i enlighet med vad som har föreslagits i avsnitt 6.3.1
åläggs ett ansvar om 300 miljoner SDR, det gemensamma statsansvaret i
enlighet med rekommendationen täcka skador i intervallet 300-425 mil-
joner SDR.
Rekommendationen verkar i enlighet med tilläggskonventionens syfte
att höja ersättningsnivån och innebär ett förstärkt skydd för de skade-
lidande vid en atomolycka. Regeringen föreslår därför att en svensk för-
klaring lämnas i enlighet med rekommendationen. Till följd härav bör det
maximibelopp som anges i 31 § atomansvarighetslagen höjas från nuva-
rande 300 miljoner SDR till 425 miljoner SDR.
Prop. 2000/01:43
8 Det särskilda statsansvaret
Regeringens förslag: Maximibeloppet for statsansvaret enligt 31 a §
atomansvarighetslagen höjs till sex miljarder kronor. Det innebär att
den svenska staten i detta fjärde ersättningssteg är ansvarig i
intervallet mellan 425 miljoner SDR (för närvarande ca
4 675 miljoner kr) och 6 miljarder kr.
Promemorieförslaget: I promemorian föreslås - mot bakgrund av för-
slaget att införa ett obegränsat ansvar - att 31 a § atomansvarighetslagen
skall upphöra att gälla (se promemorian s. 96 f.).
Remissinstanserna: Svea hovrätt har uttalat att statens skadeståndsan-
svar enligt 31 a § atomansvarighetslagen bör höjas i den mån det med
hänsyn till tredje mans intresse anses önskvärt med en sådan höjning.
Ingen av de övriga remissinstanserna har yttrat sig angående denna fråga.
Skälen för regeringens förslag
Bakgrund
I samband med att Sverige tillträdde 1982 års ändringsprotokoll till
tilläggskonventionen infördes ett särskilt statsansvar utöver tilläggskon-
ventionens maximibelopp (prop. 1981/82:163 s. 48-50, bet.
24
LU1982/83:15, rskr. 88). Det är detta statsansvar som beskrivs som
atomansvarighetslagens fjärde steg (jfr avsnitt 4.2).
Vid tillkomsten av det särskilda statsansvaret framhölls att man torde
kunna utgå från att staten under alla förhållanden kommer att få tillskjuta
medel om en atomolycka skulle få så stora skadeverkningar att de sam-
manlagda ersättningsbeloppen överstiger maximibeloppet enligt tilläggs-
konventionen. Det syntes därför enligt departementschefen lämpligt att
svenska staten, i likhet med vad som var fallet i vissa andra länder, åtog
sig ett civilrättsligt ansvar utöver vad som krävs enligt tilläggskonventio-
nen. Det föreslogs att maximibeloppet för ersättningen enligt atomansva-
righetslagen skulle bestämmas till tre miljarder kr (a. prop. s. 48). Det
särskilda statsansvaret utgjorde mellanskillnaden mellan maximibeloppet
och övriga ersättningar enligt atomansvarighetslagen, dvs. på grund av
anläggningsinnehavarens ansvar och statens ansvar enligt tilläggskon-
ventionen.
Det särskilda statsansvaret har senast behandlats i prop. 1994/95:134
och bet. 1994/95:LU25. I propositionen uttalade regeringen att den se-
naste tidens ekonomiska utveckling och därmed värdet på den särskilda
dragningsrätten hade lett till att maximibeloppet enligt tilläggskonven-
tionen då översteg vad som kunde betalas ut enligt det särskilda stats-
ansvaret. Det särskilda statsansvaret kunde därmed sägas ha förlorat sin
betydelse. Vidare uttalades att frågan om omfattningen och utformningen
av ett statsansvar för atomskador var föremål för uppmärksamhet i arbe-
tet inom IAEA:s utskott för civilrättsligt ansvar vid kämkraftsolyckor.
Regeringen ansåg att resultatet av det arbetet kunde få betydelse för
svensk del och att detta därför var ett skäl för att vänta med att ta ställ-
ning till frågan om ändringar av det särskilda statsansvaret. Därtill kom
enligt regeringen att Energikommissionen som en uppgift hade att upp-
märksamma förutsättningarna för en utveckling av ersättningsansvaret i
ett internationellt sammanhang. Detta var enligt regeringen ytterligare ett
skäl att avvakta innan ändringar övervägdes beträffande statsansvaret.
Utskottet hade inget att erinra mot det anförda men betonade att det var
angeläget att regeringen tog initiativ till ändringar i atomansvarighetsla-
gen i förevarande hänseende så snart det förelåg ett tillfredsställande be-
slutsunderlag.
Som framgår av avsnitt 4.1 har det nämnda arbetet inom IAEA:s ram
med utformningen av ett statsansvar avslutats genom konventionen om
supplerande ersättning för atomskador. Vidare har i december 1995
Energikommissionen överlämnat sitt slutbetänkande Omställning av
energisystemet (SOU 1995:139). Betänkandet innehåller dock inte några
förslag angående ersättningsansvaret. De två pågående arbeten som i
1995 års lagstiftningsärende ansågs utgöra skäl för att avvakta med för-
slag till lagändring i fråga om statsansvaret har således avslutats. Det
finns därför skäl att nu överväga om maximibeloppet för det särskilda
statsansvaret bör höjas.
Prop. 2000/01:43
Bör maximibeloppet för det särskilda statsansvaret höjas?
Som konstaterades i 1995 års lagstiftningsärende kan atomansvarighets-
lagens fjärde steg sägas ha förlorat sin betydelse, eftersom beloppet tre
25
miljarder kr understiger det belopp som maximalt kan utgå på grund av
tilläggskonventionens tredje steg, dvs. 300 miljoner SDR eller ca
3 300 miljoner kr.
Den särskilda konvention om supplerande ersättningsansvar för atom-
skador som har utarbetats inom IAEA (jfr avsnitt 4.1) har varken ratifice-
rats eller undertecknats av Sverige. Inte heller har någon annan av de
övriga stater som är parter till Pariskonventionen ratificerat den nya kon-
ventionen. Innan ställning tas till om Sverige bör ratificera konventionen
om supplerande ersättningsansvar bör närmare analyseras vilka verk-
ningar detta får för Sveriges övriga konventionsåtaganden på atomansva-
righetsområdet. En sådan analys kan komma att påverkas av revideringen
av tilläggskonventionen till Pariskonventionen (se avsnitt 4.1). De nu be-
rörda frågorna bör behandlas i ett sammanhang, varför frågan om Sverige
bör ratificera den nya konventionen om supplerande ersättningsansvar
inte bör besvaras nu.
Det tidigare åberopade skälet att det inte kan uteslutas att en atom-
olycka kan få så stora konsekvenser att staten under alla förhållanden
kommer att få tillskjuta medel har fortfarande relevans. Visserligen kvar-
står möjligheten att efter särskilt riksdagsbeslut utge ersättning enligt
33 § atomansvarighetslagen, men som tidigare har konstaterats
garanteras inte någon viss ersättningsnivå genom den bestämmelsen. En
ordning där extra ersättning utgår först efter ett särskilt riksdagsbeslut
medför dessutom en viss tidsutdräkt innan ersättningsnivån i de enskilda
fallen kan bestämmas. För de skadelidande är det därför en fördel om det
redan i lag finns en bestämmelse som anger ett ersättningsbelopp som
finns tillgängligt för de skadelidande.
Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att ett särskilt statsan-
svar i nu gällande form tills vidare bör finnas kvar och att maximi-
beloppet bör höjas.
Maximibeloppets nivå
Vad härefter gäller maximibeloppets nivå kan konstateras att det med
regeringens förslag i avsnitten 6.3.1 och 7 finns ett sammanlagt belopp
om 425 miljoner SDR tillgängligt för de skadelidande vid en atomolycka.
För att man inte ånyo inom kort skall hamna i den situation som har rått
under ett flertal år med ett i praktiken obefintligt ansvar enligt 31 a §
atomansvarighetslagen, bör maximibeloppet inte sättas för lågt. Vid
införandet av det särskilda statsansvaret översteg det anläggningsinne-
havarens ansvar med 2 500 miljoner kronor och var ca 1 100 miljoner kr
högre än det dåvarande högsta beloppet enligt tilläggskonventionen. Mot
denna bakgrund är det naturligt att bestämma maximibeloppet enligt
detta ersättningssteg till sex miljarder kr. Den svenska staten skall
således svara för skador i intervallet mellan 425 miljoner SDR (ca
4 675 miljoner kr) och detta belopp.
Prop. 2000/01:43
Bör staten ha regressrätt mot anläggningsinnehavaren?
Med regressrätt brukar förstås en rätt för den som - i huvudgäldenärens
ställe - har tvingats att betala ett belopp som egentligen faller på huvud-
26
gäldenären, att av denne ta ut det betalade beloppet. En rätt till regress
förekommer inom olika områden inom civilrätten, se t.ex. 25 § lagen
(1927:77) om försäkringsavtal, 2 § lagen (1936:81) om skuldebrev, 19 §
trafikskadelagen (1975:1410) och 35 § atomansvarighetslagen. Enligt
sistnämnda paragraf har staten regressrätt gentemot den ansvarige
anläggningsinnehavaren för ersättning som staten har betalat ut till följd
av att en skadelidande har visat att han eller hon inte kunnat få ut ersätt-
ning från anläggningsinnehavarens försäkringsgivare. Vidare föreligger
enligt denna paragraf en rätt för staten i fråga om ersättning av
statsmedel som har betalats ut enligt 29-31 samt 31 a och 33 §§ att kräva
åter beloppet från fysiska personer som har orsakat skadan uppsåtligen.
En anläggningsinnehavares skadeståndsansvar är som det tidigare har
redogjorts för begränsat till det ansvarsbelopp som har bestämts enligt
17 § första stycket. Den ersättning av statsmedel som utgår utöver detta
belopp i anledning av en atomolycka har staten att bära gemensamt med
övriga stater som har tillträtt tilläggskonventionen (det tredje ersättnings-
steget; 29 och 31 §§) eller helt själv (det fjärde ersättningssteget; 31 a §).
Anläggningsinnehavaren ansvarar inte i något av dessa fall solidariskt
med staten. Den svenska lagen bygger i detta hänseende på Pariskonven-
tionen och tilläggskonventionen. En regressrätt mot anläggnings-
innehavaren för den ersättning som har betalats av statsmedel förutsätter
därför en ändring av dessa konventioner.
Mot denna bakgrund bör det inte införas någon ytterligare regressrätt
för staten.
Prop. 2000/01:43
9 Ikraftträdande
Regeringens förslag: Ändringarna i atomansvarighetslagen skall
träda i kraft den 1 april 2001.
Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte något förslag i
denna del.
Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att lagändringarna
kan träda i kraft så snart som möjligt. Lagändringarna bör kunna träda i
kraft den 1 april 2001.
Äldre lag bör tillämpas i fråga om händelser som har inträffat före
ikraftträdandet. Detta följer av allmänna civilrättsliga principer. Några
särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte.
27
Prop. 2000/01:43
10 Kostnadsaspekter
Regeringens bedömning: Förslagen torde inte medföra någon ökning
av kostnaderna för det allmänna.
Promemorians bedömning: Promemorian innehåller inte någon be-
dömning av kostnaderna.
Skälen för regeringens bedömning: Som uttalas i avsnitt 4.2 och 8
har det särskilda statsansvaret enligt 31 a § atomansvarighetslagen under
en följd av år inte inneburit någon reell ersättningsmöjlighet. Om en
olycka skulle inträffa och statsmedel måste tillgripas för att ersätta upp-
komna skador, blir det i stället fråga om en tillämpning av 33 § atoman-
svarighetslagen. Den höjning av ersättningsbeloppet enligt det särskilda
statsansvaret som nu föreslås innebär visserligen ett ökat åtagande för
staten. I praktiken torde det dock inte bli någon skillnad eftersom ersätt-
ning vid omfattande atomolyckor ändå torde komma att betalas av stats-
medel.
11 Författningskommentar
Förslaget till lag om ändring i atomansvarighetslagen
(1968:45)
17 §
För innehavare av en atomanläggning i Sverige är ansvaret enligt
denna lag begränsat till ett belopp motsvarande 300 miljoner särskilda
dragningsrätter för varje olycka. Såvitt gäller en anläggning för enbart
framställning, behandling eller förvaring av obestrålat uran är ansvaret
dock begränsat till ett belopp motsvarande 10 miljoner särskilda drag-
ningsrätter för varje olycka. Detsamma gäller i fråga om atomolyckor
som uppkommer under transport av sådant uran. För innehavaren av en
atomanläggning utanför Sverige bestäms ansvarsbeloppet enligt anlägg-
ningsstatens lag. I fråga om en atomolycka som inträffar under transport
av atomsubstans avser anläggningsinnehavarens ansvar enligt denna lag
för andra skador än skador på transportmedlet inte i något fall ett lägre
sammanlagt belopp än motsvarande 10 miljoner särskilda dragningsrät-
ter.
Med uttrycket ”särskilda dragningsrätter” avses de av Internationella
valutafonden använda särskilda dragningsrätterna Omräkning från sär-
skilda dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då
atomolyckan inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde
beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationella valuta-
fonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina transaktioner.
De belopp som anges i första stycket innefattar inte ränta eller ersätt-
ning för rättegångskostnader.
28
Paragrafen behandlar ansvarsbeloppen för innehavare av atomanlägg-
ningar m.fl.
I första stycket har i enlighet med vad som anförts i avsnitt 6.3.1
ansvarsbeloppet för innehavare av s.k. normalriskanläggningar höjts till
300 miljoner SDR.
31 §
Det sammanlagda beloppet av de ersättningar som skall betalas till
följd av en atomolycka, dels enligt 5-21 §§ samt 29 och 30 §§ av inne-
havare av atomanläggning och staten, dels enligt sådant avtal som avses i
artikel 15 i tilläggskonventionen, är begränsat till ett belopp motsvarande
425 miljoner särskilda dragningsrätter. I beloppet inräknas inte ränta eller
ersättning för rättegångskostnader.
Med uttrycket ”särskilda dragningsrätter” avses de av Internationella
valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Förs talan om ersätt-
ning, skall omräkning från särskilda dragningsrätter till svenska kronor
göras efter kursen den dag då olyckan inträffade, om det inte för en viss
olycka fastställs en annan dag genom överenskommelse mellan de stater
som tillträtt tilläggskonventionen. Vid omräkning till svenska kronor
skall kronans värde beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som
Internationella valutafonden tillämpar för sin verksamhet och sina trans-
aktioner.
Om det belopp som med tillämpning av första och andra styckena står
till förfogande för ersättning av statsmedel enligt 29 och 30 §§ inte
räcker för att ersätta skadorna, sätts ersättningarna och räntan på ersätt-
ningarna ned med samma kvotdel. Bestämmelsen i 19 § andra stycket
tillämpas också i fråga om dessa ersättningar.
Paragrafen grundar sig på artiklarna 3 och 15 i tillägsskonventionen till
Pariskonventionen och innehåller bestämmelser om maximibeloppet för
den ersättning som kan betalas i anledning av en atomolycka.
Enligt tilläggskonventionen skall det sammanlagda beloppet av ersätt-
ningarna enligt de tre ersättningsstegen (se avsnitt 4.1) vara begränsat till
300 miljoner SDR. Ett högre sammanlagt belopp kan dock stå till förfo-
gande om en anläggningsstat föreskriver ett ansvarsbelopp för inneha-
vare av atomanläggningar som överstiger 175 miljoner SDR och övriga
stater som är anslutna till tilläggskonventionen avger en förklaring i en-
lighet med OECD:s råds rekommendation, se avsnitt 7. Av det samman-
lagda beloppet utgör 125 miljoner SDR det gemensamma statsansvaret
enligt tilläggskonventionens tredje ersättningssteg. Den svenska staten
ansvarar gentemot de skadelidande för hela detta belopp så snart behö-
righet att pröva ersättningsanspråk i anledning av en atomolycka till-
kommer svenska domstolar enligt Pariskonventionen (jfr prop. 1968:25
s. 156).
I första stycket görs den ändringen att maximibeloppet av de ersätt-
ningar som skall betalas på grund av en och samma atomolycka höjs från
300 miljoner SDR till 425 miljoner SDR. Ändringarna är en följd av den
höjning av ansvarsbeloppet för innehavare av atomanläggning som före-
slås i avsnitt 6.3.1 och förslaget i avsnitt 7 att Sverige skall avge en för-
klaring i enlighet med OECD:s råds rekommendation av den 26 novem-
ber 1992.
I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts.
Prop. 2000/01:43
29
3.1 a § .
År en innehavare av en atomanläggning här i landet ansvarig för en
atomskada och räcker det sammanlagda beloppet av de ersättningar som
skall betalas enligt 17 § första stycket och 18 § första stycket samt av
statsmedel enligt 29-31 §§ eller annars enligt tilläggskonventionen inte
till full ersättning för uppkommen skada, betalas ytterligare ersättning
för skada som har uppkommit
a) här i landet,
b) i Danmark, Finland eller Norge,
c) annars ombord på ett fartyg eller ett luftfartyg som är registrerat i
Sverige, Danmark, Finland eller Norge, eller
d) på annat ställe, om skadan har tillfogats svensk medborgare eller
svensk juridisk person.
Ersättning enligt första stycket betalas också för skada i annan stat
som har tillträtt tilläggskonventionen i samma mån som ersättning i
denna stat skulle betalas för atomskada som uppkommer i Sverige.
Det sammanlagda beloppet av de ersättningar som skall betalas till
följd av en atomolycka, dels enligt 5-21 §§ oen 29-31 §§ av innehavare
av atomanläggning och staten, dels enligt ett sådant avtal som avses i
artikel 15 i tilläggskonventionen, dels av staten enligt första och andra
styckena, är begränsat till sex miljarder kronor. I beloppet inräknas inte
ränta eller ersättning för rättegångskostnader.
Paragrafen behandlar det s.k. särskilda statsansvaret.
Ändringarna i första och andra styckena är endast av redaktionell art.
I tredje stycket har, i enlighet med vad som framgår i avsnitt 8, maxi-
mibeloppet för det särskilda statsansvaret höjts till sex miljarder kr. Be-
loppet inkluderar ersättningarna enligt 17 och 31 §§. Det innebär att den
svenska staten är ansvarig i intervallet mellan 425 miljoner SDR (ca
4 675 miljoner kr) och 6 miljarder kr. Övriga ändringar i detta stycke är
av redaktionell art,
Prop. 2000/01:43
30
Departementspromemorians huvudsakliga innehåll
I Sverige regleras ansvaret för skador som orsakas av radioaktivitet eller
strålning från atomanläggningar i atomansvarighetslagen (1968:45). La-
gen bygger på två internationella konventioner, som har slutits inom ra-
men för verksamheten inom Organisationen för ekonomiskt samarbete
och utveckling (OECD). Sverige har ratificerat båda konventionerna.
Enligt atomansvarighetslagen är innehavaren av en atomanläggning i
Sverige ansvarig för skador som uppkommer i samband med driften av
anläggningen oberoende av vållande, dvs. på objektiv grund. Ansvaret är
begränsat till ett visst belopp, 175 miljoner särskilda dragningsrätter
(SDR) för varje atomolycka. Ansvaret skall vara täckt av försäkring eller
annan ekonomisk garanti. Lagen innehåller vidare i enlighet med kon-
ventionerna regler om subsidiärt och supplerande ansvar för staten för
atomskador.
Frågan om omfattningen och utformningen av anläggningshavarens
ansvar har behandlats av regeringen och riksdagen vid åtskilliga
tillfållen. Det har därvid framhållits att ansvaret för atomskador i första
hand bör bäras av kämkraftsindustrin, men att det inte torde vara fören-
ligt med konventionsåtagandena att ålägga anläggningshavaren ett obe-
gränsat ansvar. Det har vidare framhållits att av väsentlig betydelse för
frågan om var gränsen för anläggningshavarens ansvar skall dras därför
blir möjligheten att täcka ansvaret genom försäkringar eller andra eko-
nomiska garantier.
I promemorian konstateras mot bakgrund av en tolkning av de båda
konventionerna, att det inte torde föreligga något hinder på grund av
konventionsåtaganden att i atomansvarighetslagen införa regler om ett
obegränsat skadeståndsansvar för innehavare av atomanläggningar i Sve-
rige. Det föreslås därför i promemorian att lagens regler om anläggnings-
havarens ansvar ändras och att denna i enlighet med allmänna skades-
tåndsrättsliga principer får bära ett sådant obegränsat ansvar. Det föreslås
vidare att anläggningshavaren åläggs att täcka sin skadeståndsskyldighet
genom försäkring till ett belopp om lägst 300 miljoner SDR.
OECD:s råd har den 26 november 1992 antagit en rekommendation,
som innebär att konventionsstatema avger en förklaring i syfte att
möjliggöra för enskilda konventionsstater att höja anläggningshavarens
ansvar, utan att det får oönskade konsekvenser med avseende på ett för
konventionsstatema gemensamt supplerande statsansvar. I promemorian
föreslås att en svensk förklaring lämnas i enlighet med rekommenda-
tionen.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 1
31
Departementspromemorians lagförslag
Prop. 2000/01:43
Bilaga 2
Förslag till lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45)
Härigenom föreskrivs i fråga om atomansvarighetslagen
dels att 31 a § skall upphöra att gälla,
dels att 17, 22-24, 28, 29, 31-35 och 37 §§ skall ha följande lydelse.
Nuvarande lydelse
Föreslagen lydelse
17 §
hör innehavaren av en atoman-
lägning i Sverige är ansvaret enligt
denna lag inte begränsat till ett
visst belopp. För innehavaren av
en atomanläggning utanför
Sverige bestäms ansvarsbelopp
enligt anläggningsstatens lag. I
fråga om en atomolycka som in-
träffar under transport av atom-
substans avser anläggningshava-
rens ansvar enligt denna lag för
andra skador än skador på trans-
portmedlet inte i något fall ett
lägre sammanlagt belopp än mot-
svarande 10 miljoner särskilda
dragningsrätter.
För innehavaren av en atoman-
läggning i Sverige är ansvaret en-
ligt denna lag begränsat till ett
belopp motsvarande 175 miljoner
särskilda dragningsrätter för varje
atomolycka. Såvitt gäller en an-
läggning för enbart framställning,
behandling eller förvaring av obe-
strälat uran är ansvaret dock be-
gränsat till ett belopp motsvarande
10 miljoner särskilda dragnings-
rätter för varje olycka. Detsamma
gäller i fråga om atomolyckor som
uppkommer under transport av
sådant uran. För innehavaren av
en atomanläggning utanför Sve-
rige bestäms ansvarsbeloppet
enligt anläggningsstatens lag. I
fråga om en atomolycka som in-
träffar under transport av atomsub-
stans avser anläggningshavarens
ansvar enligt denna lag för andra
skador än skador på transport-
medlet inte i något fall ett lägre
sammanlagt belopp än motsva-
rande 10 miljoner särskilda drag-
ningsrätter.
Med uttrycket ”särskilda dragningsrätter” avses de av Internationella
valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Omräkning från sär-
skilda dragningsrätter till svenska kronor görs efter kursen den dag då
atomolyckan inträffade. Vid omräkningen till kronor skall kronans värde
beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationella valuta-
fonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina transaktioner
De belopp som anges i första
stycket innefattar inte ränta eller
ersättning för rättegångskostnader.
Ansvarsbelopp för innehavaren
av en atomanläggning utanför
Sverige omfattar inte ränta och
ersättning för rättegångskostnader.
32
Innehavare av atomanläggning i
Sverige skall taga och vidmakt-
hålla försäkring för att täcka sin
ansvarighet för atomskada enligt
denna lag eller motsvarande lag-
stiftning i annan konventionsstat
intill det ansvarighetsbelopp som
gäller för honom enligt 17 § första
stycket. Försäkringen skall god-
kännas av regeringen eller myn-
dighet som regeringen bestämmer.
Försäkringen får tagas antingen
a) så att försäkringsbeloppet
täcker ansvarigheten för varje in-
träffad atomolycka; eller
b) så att försäkringen vid varje
tidpunkt gäller för anläggningen
med avtalat försäkringsbelopp ef-
ter avdrag för ersättning som för-
säkringsgivaren har att utge på
grund av försäkringen.
Ansvarigheten för skada under ti
ring.
§
Innehavare av atomanläggning i
Sverige skall taga och vidmakt-
hålla försäkring för att täcka sin
ansvarighet för atomskada enligt
denna lag eller motsvarande lag-
stiftning i annan konventionsstat
till ett belopp om lägst 300 miljo-
ner särskilda dragningsrätter.
Försäkringen skall godkännas av
regeringen eller myndighet som
regeringen bestämmer.
Försäkringen får tagas antingen
a) så att försäkringen tecknas för
varje inträffad olycka; eller
b) så att försäkringen vid vatje
tidpunkt gäller för anläggningen
med avtalat försäkringsbelopp ef-
ter avdrag för ersättning som för-
säkringsgivaren har att utge på
grund av försäkringen.
sport far täckas av särskild försäk-
Vad som avses med särskilda
Prop. 2000/01:43
Bilaga 2
dragningsrätter framgår av 17 §
andra stycket.
I fall som anges i 22 § andra
stycket a) skall försäkringsbe-
loppet motsvara minst det ansva-
righetsbelopp som gäller för an-
läggningens innehavare enligt
17 § första stycket. I fall som an-
ges i 22 § andra stycket b) skall
försäkringsbeloppet motsvara
minst etthundratjugo procent av
nämnda ansvarighetsbelopp. I för-
säkringsbeloppet inräknas icke
ränta eller ersättning för rätte-
gångskostnad.
Har försäkringen tagits på det
sätt som anges i 22 § andra stycket
b) och inträffar försäkringsfall som
kan antagas ensamt eller i förening
med tidigare försäkringsfall med-
föra nedskrivning av försäkrings-
beloppet under det ansvarighets-
belopp som gäller för anläggning-
ens innehavare, åligger det denne
23 §
I fall som anges i 22 § andra
stycket a) skall försäkrings-
beloppet motsvara minst 300 mil-
joner särskilda dragningsrätter. I
fall som anges i 22 § andra stycket
b) skall försäkringsbeloppet mot-
svara minst etthundratjugo procent
av 300 miljoner särskilda drag-
ningsrätter. I försäkringsbeloppet
inräknas icke ränta eller ersättning
för rättegångskostnad.
Har försäkringen tagits på det
sätt som anges i 22 § andra stycket
b) och inträffar försäkringsfall som
kan antagas ensamt eller i förening
med tidigare försäkringsfall med-
föra nedskrivning av försäkrings-
beloppet under 300 miljoner sär-
skilda dragningsrätter åligger det
anläggningens innehavare att sna-
33
att snarast taga tilläggsförsäkring
som åter bringar försäkringen upp
till minst etthundratjugo procent
av sistnämnda belopp.
rast taga tilläggsförsäkring som Prop. 2000/01:43
åter bringar försäkringen upp till Bilaga 2
minst etthundratjugo procent av
sistnämnda belopp.
Vad som avses med särskilda
dragningsrätter framgår av 17 §
andra stycket.
Försäkringen skall för den som
är berättigad till ersättning med-
föra rätt att få ut ersättningen di-
rekt av försäkringsgivaren. Om
denne ej gjort annat förbehåll,
gäller försäkringen också för inne-
havaren av atomanläggningen mot
hans ansvarighet enligt denna lag
eller motsvarande lagstiftning i
annan konventionsstat.
24 §
Försäkringen skall för den som
är berättigad till ersättning med-
föra rätt att få ut ersättning upp till
försäkringsbeloppet direkt av för-
säkringsgivaren. Om denne ej
gjort annat förbehåll, gäller försäk-
ringen också för innehavaren av
atomanläggningen mot hans av
försäkring täckta skadestånds-
skyldighet enligt denna lag eller
motsvarande lagstiftning i annan
konventionsstat.
28 §
Visar den som enligt denna lag eller motsvarande lagstiftning i annan
konventionsstat är berättigad till ersättning av innehavare av atoman-
läggning i Sverige, att han icke kunnat få ut ersättningen av anlägg-
ningsinnehavarens försäkringsgivare, utges ersättningen av staten.
Ersättning enligt första stycket
utgår icke med högre belopp än
som svarar mot det för anlägg-
ningsinnehavaren enligt 17 § för-
sta stycket gällande ansvarighets-
beloppet.
Ersättning enligt första stycket
utgår icke med högre belopp än
som svarar mot det för anlägg-
ningsinnehavaren enligt 22 § för-
sta stycket gällande försäkrings-
pliktiga beloppet.
Åvilar ansvarighet för atom-
skada innehavare av här i riket
eller i annan stat som tillträtt
tilläggskonventionen belägen
atomanläggning, vilken användes
för fredliga ändamål och vid tiden
för atomolyckan fanns upptagen
på den i artikel 13 i tilläggskon-
ventionen nämnda listan, och är
svensk domstol enligt 36 § behörig
att pröva ersättningsanspråk mot
anläggningsinnehavaren, skall, om
det ansvarighetsbelopp som gäller
enligt 17 § första stycket eller 18 §
29 §
Åvilar ansvarighet för atom-
skada innehavare av här i riket
eller i annan stat som tillträtt
tilläggskonventionen belägen
atomanläggning, vilken användes
för fredliga ändamål och vid tiden
för atomolyckan fanns upptagen
på den i artikel 13 i tilläggskon-
ventionen nämnda listan, och är
svensk domstol enligt 36 § behörig
att pröva ersättningsanspråk mot
anläggningsinnehavaren, skall, om
det försäkringsbelopp som gäller
enligt 22 § eller det ansvarighets-
34
första stycket icke förslår till full
ersättning eller om ersättning tills
vidare utgår endast med viss kvot-
del på grund av förordnande enligt
19 § andra stycket, gottgörelse av
statsmedel beredas för atomskada
som uppkommit
a) i Sverige eller annan stat som
tillträtt tilläggskonventionen;
b) på eller över det fria havet
ombord på fartyg eller luftfartyg
som är registrerat i Sverige eller
annan stat som tillträtt tilläggs-
konventionen; eller
c) på eller över det fria havet, i
annat fall, om skadan tillfogats stat
som tillträtt tilläggskonventionen
eller medborgare i sådan stat, var-
vid dock ersättning för skada på
fartyg eller luftfartyg utgår endast
om detta vid tiden för atom-
belopp som gäller enligt 17 § för-
sta stycket eller 18 § första stycket
icke förslår till full ersättning eller
om ersättning tills vidare utgår
endast med viss kvotdel på grund
av förordnande enligt 19 § andra
stycket, gottgörelse av statsmedel
beredas för atomskada som upp-
kommit
a) i Sverige eller annan stat som
tillträtt tilläggskonventionen;
b) på eller över det fria havet
ombord på fartyg eller luftfartyg
som är registrerat i Sverige eller i
annan stat som tillträtt tilläggs-
konventionen; eller
c) på eller över det fria havet, i
annat fall, om skadan tillfogats stat
som tillträtt tilläggskonventionen
eller medborgare i sådan stat, var-
vid dock ersättning för skada på
fartyg eller luftfartyg utgår endast
om detta vid tiden för atom-
Prop. 2000/01:43
Bilaga 2
olyckan var registrerat i stat som olyckan var registrerat i stat som
tillträtt tilläggskonventionen. tillträtt tilläggskonventionen.
Vid tillämpningen av första stycket likställes med medborgare i stat
som tillträtt tilläggskonventionen bolag, förening eller annat samfund,
stiftelse eller annan sådan inrättning, vilken är hemmahörande eller eljest
etablerad i sådan stat. Som medborgare i annan stat som tillträtt tilläggs-
konventionen än Sverige räknas även den som enligt lagen i sådan stat är
att anse som stadigvarande bosatt i den staten och i fråga om rätt till er-
sättning enligt tilläggskonventionen jämställes med medborgare i samma
stat.
Det sammanlagda beloppet av
de ersättningar som skall utges i
följd av en atomolycka, dels enligt
5-21 §§ samt 29 och 30 §§ av
innehavare av atomanläggning och
staten, dels enligt sådant avtal som
avses i artikel 15 i tilläggskonven-
tionen, är begränsat till ett belopp
motsvarande 300 miljoner sär-
skilda dragningsrätter. I beloppet
inräknas icke ränta eller ersättning
för rättegångskostnad.
31 §
Förslår inte det sammanlagda
beloppet av de ersättningar som
skall utges i följd av en atom-
olycka, dels enligt 5-21 §§ av
innehavare av atomanläggning på
grund av hans av försäkring täckta
skadeståndsskyldighet, dels enligt
sådant avtal som avses i artikel 15
i tilläggskonventionen, till full er-
sättning för uppkommen skada
utgår gottgörelse av statsmedel till
ett belopp motsvarande högst 125
miljoner särskilda dragningsrätter.
I beloppet inräknas icke ränta eller
ersättning för rättegångskostnad.
Med uttrycket ”särskilda dragningsrätter” avses de av Internationella
valutafonden använda särskilda dragningsrätterna. Förs talan om ersätt-
35
ning, skall omräkning från särskilda dragningsrätter till svenskt mynt
göras efter kursen den dag då atomolyckan inträffade, om ej för en viss
olycka en annan dag fastställs genom överenskommelse mellan de stater
som tillträtt tilläggskonventionen. Vid omräkning till svenskt mynt skall
kronans värde beräknas i enlighet med den beräkningsmetod som Inter-
nationella valutafonden sagda dag tillämpar för sin verksamhet och sina
transaktioner.
Om det belopp som med tillämpning av första och andra styckena står
till förfogande för gottgörelse av statsmedel enligt 29 och 30 §§ icke för-
slår till ersättning för skadorna, nedsättes ersättningarna och därpå belö-
pande ränta med samma kvotdel. Bestämmelsen i 19 § andra stycket äger
motsvarande tillämpning.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 2
32 §
Har atomskada, som uppkommit i Sverige i följd av atomolycka för
vars skadeverkningar innehavare av atomanläggning i Sverige är ansva-
rig, yppats först efter det att anläggningsinnehavarens ansvarighet upp-
hört enligt 21 § andra stycket eller motsvarande bestämmelse i annan
konventionsstats lag men inom trettio år från dagen för olyckan, utges
ersättning av staten. Också för skada som yppats innan ansvarigheten
sålunda upphört utges ersättning av staten, om den skadelidande visserli-
gen underlåtit att inom föreskriven tid väcka talan eller företaga annan
preskriptionsavbrytande åtgärd men haft godtagbar ursäkt för sin under-
låtenhet.
Har skadestånd nedsatts enligt
19 § första stycket, och, i före-
kommande fall, 31 § tredje stycket
och 31 a § femte stycket eller en-
ligt motsvarande bestämmelser i
annan konventionsstats lag, ned-
sättes ersättningen av statsmedel
enligt denna paragraf i samma
mån. Ersättningsskyldigheten be-
stämmes i övrigt som om anlägg-
ningens innehavare svarat för ska-
dan. Anspråk på ersättning skall
vid äventyr av talans förlust an-
mälas inom tid som anges i 21 §
första stycket hos myndighet som
regeringen bestämmer.
Regeringen kan förordna, att ersättning enligt denna paragraf skall utgå
även för skada som uppkommit utom Sverige.
Har skadestånd nedsatts enligt
19 § första stycket och, i före-
kommande fall, 31 § tredje stycket
eller enligt motsvarande bestäm-
melser i annan konventionsstats
lag, nedsättes ersättningen av
statsmedel enligt denna paragraf i
samma mån. Ersättningsskyldig-
heten bestämmes i övrigt som om
anläggningens innehavare svarat
för skadan. Anspråk på ersättning
skall vid äventyr av talans förlust
anmälas inom tid som anges i 21 §
första stycket hos myndighet som
regeringen bestämmer.
Om det ansvarighetsbelopp som
gäller enligt 17 § första stycket
eller 18 § första stycket eller mot-
svarande bestämmelse i annan
konventionsstats lag och ersätt-
ning av statsmedel som utges en-
ligt 29-31 §§ eller i övrigt enligt
33 §
1 den mån ersättning enligt
denna lag inte förslår till full er-
sättning för uppkommen skada,
beredes gottgörelse av statsmedel
enligt grunder som fastställs i sär-
skild lag.
36
tilläggskonventionen samt enligt
31 a § icke förslår till full ersätt-
ning för uppkommen skada, bere-
des gottgörelse av statsmedel en-
ligt grunder som fast ställes i sär-
skild lag. Sådan gottgörelse läm-
nas i här avsedda fall även i
tillägg till ersättning som utges
enligt 32 § för här i riket upp-
kommen skada, om sådan ersätt-
ning nedsatts enligt 32 § andra
stycket första punkten. Gottgörelse
som nu nämnts lämnas även i fall
då på grund av förordnande enligt
19 § andra stycket, 31 § tredje
stycket andra punkten eller 31 a §
femte stycket andra punkten er-
sättning tills vidare utgår med viss
kvotdel.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 2
Ersättning enligt 28, 29, 31 a
eller 33 § utgår ej i anledning av
atomolycka som avses i 11 § andra
stycket.
34 §
Ersättning enligt 28, 29 eller
33 § utgår ej i anledning av atom-
olycka som avses i 11 § andra
stycket.
35 §
Belopp som har utgivits enligt 28 § far staten kräva åter endast av
atomanläggningens innehavare, dennes försäkringsgivare och den mot
vilken anläggningens innehavare har återkravsrätt enligt 20 §.
För belopp som utgivits enligt
29, 31 a eller 33 § med anledning
av att förordnande meddelats en-
ligt 19 § andra stycket inträder
staten i den rätt till ersättning av
anläggningsinnehavaren som kan
tillkomma den skadelidande. I öv-
rigt kan belopp, som staten utgivit
enligt 29-31 och 31 a §§ eller som
eljest utgivits enligt tilläggskon-
ventionens bestämmelser i anled-
ning av atomolycka, för vars
skadeverkningar innehavare av
atomanläggning i Sverige är an-
svarig enligt annan konventions-
stats lag, eller som staten utgivit
enligt 33 §, krävas åter endast från
fysisk person som orsakat skadan
uppsåtligen. Motsvarande gäller i
fråga om ersättning som staten
utgivit enligt 32 §.
För belopp som utgivits enligt
29, eller 33 § med anledning av att
förordnande meddelats enligt 19 §
andra stycket inträder staten i den
rätt till ersättning av anläggnings-
innehavaren som kan tillkomma
den skadelidande. I övrigt kan
belopp, som staten utgivit enligt
29-31 §§ eller som eljest utgivits
enligt tilläggskonventionens be-
stämmelser i anledning av atom-
olycka, för vars skadeverkningar
innehavare av atomanläggning i
Sverige är ansvarig enligt annan
konventionsstats lag, eller som
staten utgivit enligt 33 §, krävas
åter endast från fysisk person som
orsakat skadan uppsåtligen. Mot-
svarande gäller i fråga om ersätt-
ning som staten utgivit enligt 32 §.
37
Talan i mål, som enligt 36 § får
upptagas i Sverige, och talan mot
staten enligt 28, 29, 31 a, 32 eller
33 § väckes vid rätten i den ort där
atomolyckan inträffade. Är två
eller flera domstolar behöriga,
väckes talan vid någon av dem.
Finnes ej behörig domstol enligt
holms tingsrätt.
§
Talan i mål, som enligt 36 § får
upptagas i Sverige, och talan mot
staten enligt 28, 29, 32 eller 33 §
väckes vid rätten i den ort där
atomolyckan inträffade. Är två
eller flera domstolar behöriga,
väckes talan vid någon av dem.
•sta stycket, väckes talan vid Stock-
Prop. 2000/01:43
Bilaga 2
Denna lag träder i kraft den ...
38
Förteckning över remissinstanser
Justitiedepartementets promemoria Ändringar i atomansvarighetslagen
(Ds 1997:55) har remitterats till Svea hovrätt, Justitiekanslem, Affärs-
verket Svenska kraftnät, Elsäkerhetsverket, Finansinspektionen, Närings-
och teknikutvecklingsverket (NUTEK), Statens kämkraftinspektion,
Naturvårdsverket, Statens räddningsverk, Statens strålskyddsinstitut,
Uppsala universitet, Länsstyrelsen i Uppsala län, Länsstyrelsen i Stock-
holms län, Länsstyrelsen i Kalmar län, Länsstyrelsen i Skåne län, Läns-
styrelsen i Hallands län, Länsstyrelsen i Västra Götalands län (tidigare
Göteborgs och Bohus län), Svenska kommunförbundet, Östhammars
kommun, Nyköpings kommun, Oskarshamns kommun, Kävlinge kom-
mun, Varbergs kommun, Svenska atomförsäkringspoolen, Svenska el-
verksföreningen, Svenska kraftverksföreningen, Sveriges advokatsam-
fund, Sveriges Industriförbund, ABB Atom Aktiebolag, Oskarshamns
Kraftgrupp Aktiebolag, Studsviks Energiteknik Aktiebolag, Svensk
Kämbränslehantering Aktiebolag, Sydkraft Aktiebolag, Vattenfall Aktie-
bolag, Naturskyddsföreningen, Greenpeace och Sveriges Elleverantörer.
Forsmarks Kraftgrupp Aktiebolag och Barsebäck Kraft Aktiebolag har
på eget initiativ avgett varsitt yttrande.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 3
39
Förteckning över deltagare vid möte i
Justitiedepartementet den 8 maj 1998
Vid mötet deltog företrädare för Justitiedepartementet, Utrikesdepart-
mentet, Näringsdepartementet, Justitiekanslem, Finansinspektionen,
Statens kämkraftinspektion, Statens strålskyddsinstitut, Uppsala univer-
sitet, Svenska atomförsäkringspoolen, Svenska kraflverksföreningen,
Sveriges advokatsamfund, ABB Atom Aktiebolag, Svensk Kärnbränsle-
hantering Aktiebolag, Oskarshamns kraftgrupp Aktiebolag, Sydkraft
Aktiebolag, Barsebäck Kraft Aktiebolag, Vattenfall Aktiebolag och
Svenska Naturskyddsföreningen.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 4
40
OECD:s råds rekommendation den 26 november
1992
Prop. 2000/01:43
Bilaga 5
RECOMMENDATION OF
THE COUNCIL
on the application of the
Brussels Supplementary Conven-
tion in the Field of Nuclear
Liability (adopted by the Council
at its 793rd Session on 26-27
November 1992)
THE COUNCIL
Having regard to Artide 5 a)
and b) of the Convention on the
Organisation for Economic Co-
operation and Development of 14th
December 1960;
Having regard to the Paris Con-
vention on Third Party Liability in
the Field of Nuclear Energy, as
amended by the additional Proto-
col of 28,h January 1964, and the
Protocol of 16th November 1982;
Having regard to the Brussels
Supplementary Convention of 31st
January 1963 Supplementary to
the Paris Convention on Third
Party Liability in the Field of
Nuclear Energy, as amended by
the additional Protocol of 28th
January 1964, and the Protocol of
16th November 1982;
Having regard to the Joint Pro-
tocol of 21st September 1988 rela-
ting to the Application of the
Vienna Convention and the Paris
Convention;
Having regard to the Note by
the Secretary-General on questions
concerning the application of the
Brussels Supplementary Conven-
tion;
Considering that the Brussels
Supplementary Convention may
be inapplicable in certain cases
RÅDETS
REKOMMENDATION
angående tillämpningen av
tilläggskonventionen på atomener-
gins område (antagen av Rådet vid
dess 793 :e möte den 26-27
november 1992)
RÅDET
Som tar hänsyn till artikel 5 a)
och b) i konventionen om Organi-
sationen för ekonomiskt samarbete
och utveckling av den 14 decem-
ber 1960;
Som tar hänsyn till Pariskon-
ventionen om skadeståndsansvar
på atomenergins område, som den
har ändrats genom tilläggsproto-
kollet av den 28 januari 1964 och
genom tilläggsprotokollet av den
16 november 1982;
Som tar hänsyn till Brysselkon-
ventionen av den 31 januari 1963
utgörande tillägg till Pariskonven-
tionen om skadeståndsansvar på
atomenergins område, som den har
ändrats genom tilläggsprotokollet
av den 28 januari 1964 och genom
tilläggsprotokollet av den 16
november 1982;
Som tar hänsyn till det gemen-
samma protokollet av den 21 sep-
tember 1988 rörande tillämp-
ningen av Wienkonventionen och
Pariskonventionen;
Som tar hänsyn till generalsek-
reterarens skrivelse om frågor an-
gående tillämpningen av Bryssel-
konventionen;
Som beaktar att Brysselkonven-
tionen kan förlora sin tillämplighet
i vissa fall av transport av nukleära
41
involving the transport of nuclear
substances as a consequence of the
Joint Protocol;
Considering the importance of
preserving the application of the
Brussels Supplementary Conven-
tion in such cases;
Considering that the object and
purpose of the Brussels Supple-
mentary Convention is to supple-
ment the measures provided by the
Paris Convention by inereasing the
amount of compensation for da-
mage which might result from the
use of nuclear energy for peaceful
purposes;
Considering that some Contrac-
ting Parties to the Brussels
Supplementary Convention have
establishcd amounts of insurance
or other ftnancial security to cover
the liability of the operator of a
nuclear installation which are
higher than the threshold for inter-
vention of public funds to be pro-
vided by Contracting Parties in
accordance with Artide 3 (b)(iii)
of that Convention;
Desirous of preserving as a pro-
visional solution that availability
of such public funds under the
Brussels Supplementary Conven-
tion if a Contracting Party has
taken such measures and of
ensuring that these funds are ex-
clusively used to compensate vic-
tims of a nuclear incident;
substanser som en följd av det ge- Prop. 2000/01:43
mensamma protokollet; Bilaga 5
Som beaktar betydelsen av att
Brysselkonventionens tillämplig-
het i sådana fall bevaras;
Som beaktar att Brysselkonven-
tionens ändamål och syfte är att
komplettera de åtgärder som före-
skrivs i Pariskonventionen genom
att höja ersättningsbeloppet för
skada som kan bli följden av den
fredliga användningen av atom-
energi;
Som beaktar att vissa stater som
är parter till Brysselkonventionen
har fastställt nivåer för den försäk-
ring, eller annan form av ekono-
misk säkerhet, som skall täcka det
ansvar som åvilar innehavaren av
en atomanläggning, som är högre
än beloppsgränsen för ianspråkta-
gande av allmänna medel från de
fördragsslutande staterna enligt
artikel 3 (b)(iii) i den konventio-
nen;
Som önskar att, som en tillfällig
lösning, bibehålla tillgången till
sådana allmänna medel enligt
Brysselkonventionen om en för-
dragsslutande stat har vidtagit så-
dana åtgärder, och att tillförsäkra
att dessa medel används uteslu-
tande för att ersätta skadelidande
vid en atomolycka;
RECOMMENDS:
REKOMMENDERAR:
1. That each Contracting Party
to the Brussels Supplementary
Convention should make a
declaration to the Depositary of
that Convention, that - if the
legislation of a Contracting Party
to the Brussels Supplementary
Convention establishes, in accor-
dance with Artide 3 (b)(i) of that
Convention, the amount of the
insurance or other financial secu-
1. Att varje stat som är part till
Brysselkonventionen skall avge en
förklaring till konventionens depo-
sitarie, att - om lagstiftningen i en
stat som är part till Brysselkon-
ventionen fastställer, i enlighet
konventionens artikel 3 (b)(i), be-
loppet för den försäkring, eller
annan form av ekonomisk säker-
het, som skall täcka anläggnings-
innehavarens ansvar till en nivå
42
rity covering the liability of the
operator at a level higher than
175 million Special Drawing
Rights per incident - it will not
invoke Artide 3 of the Convention
to refuse a request to make
available public funds up to 125
million Special Drawing Rights
according to Artide 3 (b)(iii), to
the extent that the damage caused
by a nuclear incident exceeds the
amount covered by that insurance
or other financial security.
2. That the Contracting Parties
to the Brussels Supplementary
Convention should notify the Sec-
retary-General of the OECD of the
steps that they have taken to im-
plement their declarations made
pursuant to this Recommendation.
IN VITES the Secretary-General
to communicate all such notifica-
tions received from Contracting
Parties to the other Contracting
Parties.
som överstiger 175 miljoner sär-
skilda dragningsrätter per olycka -
kommer den inte att åberopa
artikel 3 i konventionen för att
avvisa en begäran att tillhanda-
hålla allmänna medel upp till 125
miljoner särskilda dragningsrätter
enligt artikel 3 (b)(iii), i den mån
som den skada som har orsakats av
en atomolycka överstiger det be-
lopp som täcks av försäkring eller
annan ekonomisk säkerhet.
2. Att de stater som är parter till
Brysselkonventionen skall under-
rätta OECD:s generalsekreterare
om de åtgärder de har vidtagit för
att genomföra de förklaringar som
de har avgett enligt denna rekom-
mendation.
UPPMANAR generalsekretera-
ren att underrätta alla fördragsslu-
tande stater om mottagandet av
varje sådan underrättelse från de
fördragsslutande staterna.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 5
43
Lagrådets yttrande
Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-10-30
Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet
Leif Thorsson, regeringsrådet Rune Lavin.
Enligt en lagrådsremiss den 12 oktober 2000 (Justitiedepartementet) har
regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om
ändring i atomansvarighetslagen (1968:45).
Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn
Thomas Johansson.
Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.
Prop. 2000/01:43
Bilaga 6
44
Justitiedepartementet
Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 november 2000
Närvarande: statsministern Persson, ordförande, och statsråden Hjelm-
Wallén, Thalén, Winberg, Ulvskog, Sahlin, von Sydow, Pagrotsky,
Messing, Rosengren, Larsson, Wämersson, Lejon, Lövdén, Ringholm,
Bodström
Prop. 2000/01:43
Föredragande: statsrådet Bodström
Regeringen beslutar proposition 2000/01:43 Ändringar i
atomansvarighetslagen
45